Záznam z diskuse o NPŠ, konané při příležitosti návštěvy premiéra ČR v Entomologickém ústavu AV ČR 5. února 2003

Diskuse byla uspořádána na podnět vědeckých pracovníků jihočeských ústavů Akademie věd a Jihočeské univerzity. Diskuse se zúčastnili: 
Dr. Jaromír Bláha, představitel hnutí Duha
Prof. Josef Fanta, emeritní profesor ekologie na univ. v Amsterdamu a Wageningen
Mgr. Magda Jonášová, Pedagogická fakulta JU
Mgr. Ivona Matějková, Biologická fakulta JU
Dr. Jan Pokorný, Botanický ústav AV ČR
Prof. František Sehnal a Doc. Ing. Karel Spitzer, Entomologický ústav AV ČR
Ing. Vladimír Zatloukal a Ing. Ivan Žlábek, správa Národního parku Šumava 

Úvod: Definice hlavních problémů NPŠ s ohledem na ochranu přírody a poslání národních parků (F. Sehnal):
Poslání národních parků v moderním světě se od ochrany přírodních památek stále více soustředí na ochranu různých typů ekosystémů s cílem sledovat jejich přirozený vývoj a uchovat rozmanitost genofondu, která je působením člověka rychle redukována. Pro naplnění tohoto poslání byla vytvořena koncepce bezzásahovosti v jádrových zónách parků. Její dodržování je v řadě případů velmi obtížné a správy parků se proto obracejí o pomoc na mezinárodní a vládní orgány, vědeckou obec i nevládní ekologicky zaměřené organizace. Ve vytýčených zónách se díky společnému úsilí daří bezzásahovost dodržovat. NPŠ je jednou z velmi mála výjimek (v Evropě zřejmě jedinou krom Tatranského NP, kde jsou však zásahy v menším rozsahu než v NPŠ). Na rozdíl od jiných zemí bylo porušování bezzásahovosti v NPŠ řadu let prosazováno jeho vlastní Správou a schvalováno ministerstvem životního prostředí. Proti porušování zásady bezzásahovosti se vyslovilo Odborné gremium ministra životního prostředí pro národní parky, protestovali tři ředitelé kompetentních ústavů Akademie věd, NP Šumava byl vyškrtnut z kandidátů prestižního certifikátu PAN Park, k zastavení kácení v prvních zónách vyzvalo následně ministra Kužvata 113 českých odborných a vědeckých pracovníků, na tehdejšího premiéra Zemana apeloval dopisem ředitel Světového fondu ochrany přírody (WWF) dr. Claude Martin. Ramsarská mise i přes svou celkovou  vstřícnost, která byla v té době dána obavou o zmenšení parku, jednoznačně doporučila v tzv. Ramsarských lokalitách nekácet. Správa NPŠ je kvůli kácení v jádrové části parku v rozporu i s ekologicky zaměřenými nevládními organizacemi a většinou české veřejnosti. Jádrem sporu je koncepce managementu prvních zón parku, ve kterých se provádí těžba s cílem zabránit šíření lýkožrouta smrkového. Tento přístup:
1.	Vedl ke fragmentaci první zóny na 135 ploch a tím v některých případech k narušení přirozeného vývoje, 
2.	Vedl k vytvoření rozsáhlých holin a to i v okleštěných 1. zónách.
Cílem diskuse je informovat premiéra o argumentech pro a proti pokračování tohoto způsobu managementu.
Hodnota NPŠ a její narušení fragmentací 1. zóny (K. Spitzer)
Shrnuty myšlenky publikované v článku “Horské smrčiny napodruhé” v časopise Živa, ročník 2001, č. 2, str. 63-64. (Kopie článku zaslána poštou).
Mezinárodní aspekty – Ramsarská dohoda (J. Pokorný)
NP Šumava vznikl Nařízením vlády ČR v roce 1991. Má  výměru na 68000 ha. Objektem ochrany jsou rašeliniště, lesní porosty blízké původním a kulturní bezlesí. Patří mezi Ramsarské lokality (mokřad mezinárodního významu – komplex rašelinišť). Jako volený člen STRP (Scientific Technological Review Panel) jsem se zúčastnil Mise Ramsarské konvence proběhla v červnu 2001. Jejím úkolem bylo posoudit do jaké míry jsou šumavská rašeliniště (Ramsarské lokality) ohroženy zásahy proti kůrovci. Mise se zúčastnili pozvaní odborníci, zástupci NGO, zástupci MŽP a pochopitelně vedení NP. Zprávu zpracoval obdivuhodným způsobem Hans Joosten (Univerzita Greifswald), rozeslal ji zúčastněným a respektoval jejich připomínky. Myslím, že proti správě nejsou zásadní připomínky ze žádné strany. Zpráva potvrzuje, že šumavská rašeliniště patří k nejhodnotnějším ve Střední Evropě, jsou ve výborném stavu, oceňuje Správu za její profesionální a detailní přístup. Konstatuje, že zásahy proti kůrovci by neměly zásadně rašeliniště ohrozit, pouze na úrovni revitalizací. Hlavním ohrožením rašelinišť je jejich odvodnění, toho je se třeba vyvarovat. Mise velice ocenila revitalizace dříve odvodněného rašeliniště. Doporučuje se těsná spolupráce a výměna informací se Správou NP Bavorský les, protože oba Parky představují jediný celek. Zpráva je kladná. Autoři si byli vědomi i druhého nebezpečí, byť je explicitně nezmiňují – diskreditace NP a odstátnění. Takové snahy jsou po celém světě. Zpráva existuje jak v původní anglické verzi tak v českém překladu (předán panu premiérovi na setkání 5.2.). 
Další připomínky k problematice NP Šumava a k polemice o zásazích proti kůrovci:
1) diskutují kliničtí lékaři způsob léčení prostřednictvím médií? Nikoli! S problémem kůrovce na Šumavě se veřejnost seznamuje zejména prostřednictvím investigativních pořadů, kde z principu se proti sobě staví dvě skupiny, z nichž jedna je kladná a jedna záporná. Tak se  rozdělila i odborná veřejnost: jsi pro zásahy, jsi proti zásahům. To není odborná debata ale kampaň.
2) Na začátku devadesátých let převládl názor, že se kůrovec díky  nadmořské výšce a díky autoregulaci kalamitně nerozšíří,podobně jako se nešíří v sousedním NP Bavorský les, proto se upouštělo od zásahů. Kůrovec ovšem v průběhu devadesátých let tuto hypotézu falzifikoval, dříve nebo později vzrostlý smrkový les uschne a lesní porost se rozpadne. Podle údajů Správ obou NP podlehlo kůrovci na bavorské straně 3500 ha a na naší straně 1300 ha lesa, prokazují to i satelitní snímky..  Zásadní otázkou podle mého názoru tedy je, jak velkou  plochu lesa takovému vývoji necháme. Rozpad porostů na velkých plochách synchronizuje vývoj (stejnověkost), narušuje se vodní režim – prokazatelně se zrychluje odtok vody při dešťových srážkách a narušuje krátký cyklus vody; rozkladem biomasy i mineralizací půdy se uvolňuje oxid uhličitý (opak sequestrace – přispívá ke skleníkovému efektu).  Rozsáhlé plochy uschlého lesa se přehřívají a osobně se obávám i požáru. Rozpad lesa na příliš velkých plochách diskredituje ochranu přírody (“dole chráníte každý strom a zde, je posíláte vědomě na smrt” - “Kaputschutz”  ). Pokud si dobře pamatuji, nebylo úmyslem ani na bavorské ani na české straně nechat na rozsáhlých plochách lesa proběhnout kůrovcovou gradaci. Jak velkou plochu lesa necháme samu o sobě a s největší pravděpodobností projde fází rozkladu – stromy uschnou, tak zní otázka.
3) Dochází k dezinformacím – některé kusé zprávy v médiích dezinformují, například: “v NP Bavorský les se v 1. zóně nezasahuje”. Vědí čtenáři, že se  zasahuje, na celých 11 500 ha Parku (přiřazeného k původním 13500 ha), aby se les připravil a zasahovat se bude do roku 2017?  V Bavorsku musejí podle zákona zalesňovat pokud obnova samovolně neprobíhá. Bavorsko se bojí rozšíření kalamity, diskredituje ochranu přírody.  Zasahuje se i v nárazníkové zóně, úzkostlivě; okolo jsou selské lesy, v paměti lidí a celých rodin je kůrovcová kalamita z konce 19. století, ta určila počínání několika generací lesníků. 

Asanace: ničení zdravých porostů (Trojmezná), vznik holin a polomů (J. Bláha)
Trojmezná je nejdochovalnější pralesovitý zbytek horského smrkového lesa v ČR se zachovanou přírodní dynamikou a kontinuitou vývoje. Kůrovec je zde hlavním faktorem obnovy. Na větší části území Trojmezné se podařilo prosadit bezzásahový režim, přesto i zde početnost kůrovce v posledních dvou letech klesla. Stromy se asanují pouze na hřebeni, což  při vzniku malých holin a porostních stěn ohrožuje zbytek první zóny – nebezpečí větrných polomů. 
Ve druhé zóně pod Trojmeznou probíhala a probíhá asanační těžba kůrovce. Porosty zde byly otevřeny výstavbou cesty již v roce 1988, nyní se v těžbě pokračuje. Holiny jsou stále rozšiřovány větrnými polomy do nebývalých rozměrů. Obdobná je situace v oblasti  přiléhající k NP Bayerischer Wald na LS Modrava, LS Kvilda a LS Srní. Jen na těchto třech lesních správách bylo od vzniku národního parku do roku 2001 vykáceno přes 1300 ha lesa (plocha redukované holiny vypočtená z množství kalamitní těžby). Zatímco v NP Bayerischer Wald se kalamita zastavila (v jádrové zóně bez zásahů), na české straně Šumavy pokračuje formou větrných polomů. Vítr rozšiřuje a propojuje holiny vzniklé těžbou kůrovce. Po posledních vichřicích odhaduje Správa NP Šumava 230 000 m3 polomů, zatímco v NP Bayerischer Wald činí odhad max. 30 000 m3. V roce 1999 evidovali v NP Šumava 153 456 m3, v roce 2000 pak 188 472 m3 polomů, zatímco v NP Bayerischer Wald k žádnému plošnému polomu vůbec nedošlo. 
Asanace a následné polomy poškozují zbytky přirozených lesů v 50 prvních zónách. Pokud bude pokračovat současný management, nebudeme brzy vědět, jak vypadá přirozený les, který se pochopitelně přizpůsobuje působení vnějších faktorů (např. oteplování, imise), vyvíjí a mění. Přirozený les nelze vykonstruovat umělou výsadbou, na to naše současné znalosti nestačí, nemluvě o technologické kázni při využívání znalostí dostupných. Letos Správa NPŠ znovu žádá o povolení k dalšímu kácení v prvních zónách a dokonce i k použití insekticidů. 
Dříve se domníval, že se jedná o spor dvou koncepcí: konzervativní lesnické, převzaté z hospodářských lesů minulého a předminulého století a moderní biologické, o kterém se u nás teprve nyní začíná šířeji diskutovat, zatímco v okolních státech se již dávno uplatňuje – v tom jsme 15 let za Evropou. Po osobních zkušenostech  s chováním představitelů vedení Správy NP Šumava však již nevěřím, že se jedná pouze o odborný spor, ale domnívám se,  že jde spíše o prodej dřeva. Obracím se proto na pana premiéra, aby se zasadil o vyšetření a objasnění  případů nezákonné činnosti, která je prokázaná a dokumentovaná nálezy České inspekce životního prostředí, Policie a soudního znalce. Jedná se zejména o nelegální odvoz dřeva z citlivých ekosystémů druhé zóny (porušení rozhodnutí státní správy), přičemž došlo ke zneužití dotací Státního fondu životního prostředí na provoz vrtulníků v hodnotě několika desetimilionů korun. Dále se  pak jedná o nelegální odvoz a krádeže dřeva z prvních zón. Zde Policie některé případy odložila, neboť nevypátrala pachatele. V policejních spisech je však možné dokumentovat, že se tak stalo přičiněním samotné Správy NPŠ.
Lýkožrout smrkový (F. Sehnal)
Důvodem asanačního kácení je výskyt lýkožrouta smrkového, který se v uměle vysazených hospodářských smrčinách dokáže za určitých okolností rychle šířit. Jeho životní strategií je usmrtit napadený strom (jinak sám podlehne přirozené obraně stromu) a proto může při přemnožení způsobit značné škody. Je však přirozenou součástí obnovy lesa a v národních parcích nemůže být považován za škůdce. Navíc všechny studie, ve kterých byl zkoumán rozvoj populací lýkožrouta v bezzásahových podmínkách (Německo, Švýcarsko, Polsko), nezávisle prokázaly, že i při velkém přemnožení dojde příští nebo přespříští rok k jeho odeznění (např. Wermelinger, J. Appl. Ent. 126:521-527, 2002). Na základě těchto studií lze předpokládat, že ve většině prvních zón by k přemnožení kůrovce nedošlo, i kdyby se nepodnikla žádná opatření. V některých (např. Smrčina,  Plesná a několik dalších) by byl asi vývoj podobný jako na Trojmezné. K rozsáhlému odumření porostů by zřejmě došlo v lesích navazujících na Bavorský park a těch se tedy týká otázka, zda je lepší suchý les než holina a zda lze bez holin zabránit případnému šílení lýkožrouta do dalších oblastí. 
Asanační kácení je úspěšné, vedle kůrovců či jiných škůdců však někdy zmizí i celý les a po desetiletí se ho nedaří obnovit (Jizerské hory, Krušné hory). I drastičtější zásahy, např. chemické ošetření 30 tis. ha lesa v Krkonoších bylo kolem roku 1980, se minou účinkem, pokud jsou příčiny odumírání lesa hlubší, např. oslabení imisemi. Rozpad starých smrkových porostů v NPŠ je nevyhnutelný, lýkožrout ho v některých případech jen urychluje. Stromy, které odolají jeho náporu jsou cenným zdrojem semen pro odolnější porosty. 
Výběrové asanační kácení je možno tolerovat ve druhých zónách. Námitka Správy, že pokud nebudou kácet už v první zóně, bude plocha holin ve druhé zóně mnohem větší, je zavádějící. Při vhodně zvolených opatřeních k tomu nemusí dojít. Zásahy proti šíření kůrovce ve druhé zóně by měly být diferencované. ;Když kůrovec vytvoří frontu, je moudřejší frontě dočasně ustoupit a asanovat pouze ohniska, která zakládají migrující jedinci (tím se bude bránit rozsevu a celkový postup kůrovce se zpomalí, aniž by vznikaly velké holiny). Až dojde k rozpadu populace kůrovce na čele fronty (nebo aspoň ke snížení početnosti), pak začít s důslednými zásahy, aby se zabránilo gradaci nové. Tím se plocha holin omezí. Ve vyšších (smrkových) polohách by se neměl připustit vznik porostní stěny. V nižších polohách, kde je potřeba doplňovat buk a jedli a kde i regenerace porostů snadnější, by bylo možné holinu jako nutné zlo připustit. Dále by bylo vhodné strategii přizpůsobit reliéfu krajiny – využít přirozených bariér jako jsou bezlesé enklávy nebo vodní toky. Ve vhodný čas a na místech, kde to bude možné, pak využít bariér lapačů s feromony a antiferomony. 
Vývoj horských smrčin napadených kůrovcem (M. Jonášová)
Rozpad stromového patra působením kůrovců je znám ze všech přirozených jehličnatých lesů v určité fázi jejich vývoje a je důležitou podmínkou pro jejich obnovu. Obdobný vývoj byl zjištěn nejen v odumřelých porostech prvních zón, ale i v nepůvodních porostech v druhých zónách. Zatímco pod zapojeným smrkovým porostem obnova stagnuje, ve všech odumřelých porostech bylo nalezeno dostatečné množství semenáčků. Výsledky pětiletého sledování vývoje odumřelých horských smrkových porostů na Šumavě jsou podobné se známými výsledky ze srovnatelných evropských pohoří (Bavorský les, Harz). Po napadení kůrovcem a odumření stromového patra začínají úspěšně odrůstat smrkové semenáčky různého věku, ale dosud potlačované zapojeným mateřským porostem, výrazně stoupá zastoupení původních listnáčů (především jeřábu, částečně buku), a homogenní porost dostává věkově i prostorově rozrůzněnější strukturu. Pokud by tedy bylo pro scelení prvních zón nutno zahrnout do první zóny i část nepůvodních porostů z nynějších druhých zón, nedochází zde k žádnému ohrožení existence lesního ekosystému.
Nenahraditelný význam má mrtvá dřevní hmota, stojící i ležící, na kterou je vázáno velké množství druhů, a mající pro ochranu půdního povrchu a zadržování vody téměř srovnatelný význam jako zelený porost. V horských polohách je to nejdůležitější substrát pro zmlazení smrku. V přirozených smrkových porostech je její podíl odhadován na polovinu až dvě třetiny veškeré dřevní hmoty, ve velké části šumavských lesů byl její podíl minimální vlivem dlouhodobého hospodářského využívání. Kůrovec takto pozměněné porosty tedy spíše pomáhá vrátit do přirozenější podoby a ani druhová diverzita v odumřelých porostech neklesla, ale většinou stoupla (doloženo pro byliny, hmyz a jiné členovce, ptáky a zčásti i půdní organismy). Zlepšením světelných podmínek se objevila řada nových světlomilných druhů, druhy vázané na mrtvou dřevní hmotu, a současně většina původních lesních druhů nadále přežívá. 
Zásadně odlišná situace nastává se zásahy proti kůrovci a následnou tvorbou holin v centrálních horských polohách. V extrémních polohách zde došlo spolu s degradací půdního povrchu ke zničení většiny přirozeného zmlazení i odumření lesních druhů a musí být vysazován dokonce jeřáb, který se v odumřelých porostech běžně šíří. Výsledkem nákladného zalesnění budou jen nové stejnověké nestabilní porosty. Navíc otevírání porostů zde vede k polomům, které ohrožují řadu cenných porostů prvních zón doposud odolávajících i kůrovci. 
Odumření stromového patra neznamená konec ani ohrožení lesního ekosystému. Ten je v extrémních horských polohách ničen tvorbou holin v důsledku zásahů proti kůrovci, které by měly být přesunuty do nižších poloh a první zóny sceleny v kompaktnější celek s vyloučením všech zásahů. 
Obnova lesa a genofond smrku odolný vůči kůrovcům (I. Matějková)
Závěry výzkumu na 535 plochách Modravska a Kvildska vedou k těmto závěrům:
1.	Porosty v podmáčených a polopodmáčených smrčinách, které se vyvíjejí pouze pod vlivem přírodních disturbancí (lýkožrout, polomya vývraty), vykazují dobré regenerační schopnosti díky vhodným mikroklimatickým a mikrostanovištním podmínkám.
2.	Přírodní disturbance přispívají k vytváření věkově a prostorově rozmanitějších porostů. Smrčky se ujímají především na tlejícím dřevě, zatímco listnaté dřeviny, zejména jeřáby, dobře prorůstají mezi popadanými soušemi, kde jsou chráněny proti okusu lesní zvěří.
3.	Kácení, vyklízení polomů a s tím související tvorba plošných holin oproti tomu vedou              k drastickému narušení přírodních procesů, kdy mj. dochází k redukci vhodných substrátů pro zmlazení dřevin (kritický je nedostatek tlejícího dřeva). Riziko, že na holinách vyrostou stejnověké porosty náchylné k různým chorobám a škůdcům, je vysoké.
4.	K destabilizaci dochází i v “asanovaných” porostech, které vykazují z hlediska zmlazení i vegetačního krytu opačný trend než plochy výrazně ovlivněné přírodními disturbancemi.
5.	Výsledky jednoznačně ukazují, že teze Správy NPŠ o potřebě tzv. “korektivního managementu” v prvních zónách NP nespočívá na racionálním základě a je mylná
Fotografie a mapy dokumentující výše uvedené závěry jsou se stručným popisem zasílány poštou. 
Diskusní vystoupení zástupců NPŠ 
I. Žlábek:
Pro NPŠ byla MŽP v roce 1995 schválena zonace: 8 807 ha I. zóny,  55 885 ha II. zóny a 3 372 ha III. zóny. Lokality I. zón vycházejí z ekologické typizace. Jedná se o dynamickou zonaci s postupnými kroky rozšiřování během přechodného období do roku 2030 –  nejméně 50 % území. Asanace kůrovce na cca 20% ploch I. zóny ( 80% I. zóny zůstává bez zásahů) se provádí od roku 1999 na doporučení Ministra ŽP a vědecké sekce Rady NPŠ, za plné podpory regionu. Asanací kůrovce byly zachráněny desetitisíce ha smrkových porostů před urychleným odumřením. Daní za to bylo cca 800 ha dnes zalesněných holin v druhové skladbě, která je příznivější než v předchozích porostech. Žádná z činností Správy NPŠ není systémově v rozporu se zákonnými předpisy – zák. 289/95 Sb. o lesích, 114/92 Sb. o ochraně přírody a krajiny a Nařízení vlády č. 163/ 91, ani se schváleným plánem péče. 

V. Zatloukal
Činnost Správy NP a CHKO Šumava vychází ze společenské objednávky, která je formulována v Nařízení vlády ČR č. 160/1991 Sb., kterým se zřizuje NP Šumava a stanoví podmínky jeho ochrany. Bezzásahovost, tak jak ji požadují některé nevládní organizace, není v Nařízeni vlády č. 163/91 Sb., ani v jiných právních předpisech týkajících se Národních parků, striktně uložena ani pro I. zónu. Správa nemůže akceptovat krajní požadavky některých NGO, pokud jdou nad rámec právních předpisů a znamenají významná rizika pro spravované území nebo širší krajinu!
Rozhodování Správy NP Šumava o způsobu řešení kůrovcové gradace bylo do značné předurčeno situaci v NP Bavorský les. 
Bavorský experiment s velkým jádrovým územím, dávaný pro NPŠ za příklad 
•	vycházel z rozdílných přírodních podmínek; 
•	dopadl zcela jinak, než se původně předpokládalo 
•	od roku 1998 je tam výše kůrovcových těžeb v přepočtu na srovnatelnou plochu vyšší než v NPŠ a podíl holin shodný;
•	posloužil jako poučení pro rozšířenou část NP BW, tam od roku 1997
-	povinnost zasahovat proti kůrovci ze zákona (uloženo do roku 2017),
-	I. zóna jen ve velmi malých a vzdálených fragmentech  (cca 5x menší podíl plochy než v NPŠ),
-	management velmi podobný jako v NPŠ.
Komunikace mezi Správou NPŠ a vedením NP BW je na dobré úrovni.
Výzkum  - v NPŠ probíhá více než 100 různých výzkumných úkolů. Odrůstání obnovy lesa není jediné kriterium, na které by bylo možno zúžit rozhodování zda proti kůrovci zasahovat nebo zda les nechat uschnout. Šumava je např. chráněná oblast přirozené akumulace vod. Má cca 3x vyšší hydrickou účinnost než je průměr povodí Labe. Suchý les i holina mají podobně nepříznivé poměry na rozkolísanost odtokových křivek, jsou horší než živý les. Významným faktorem jsou socioekonomické dopady na území (zaměstnanost, turistika, akceptance místním obyvatelstvem).
Vegetační stupňovitost, kritizovaná Prof. Fantou vznikla cca v 80. letech 20. stol. Její revize vznikla z iniciativy pracovníků Správy NPŠ, kteří pro ni několik let shromažďovaly podklady. Revize lesnického typologického mapování proběhla v rámci zpracování oblastních plánů rozvoje lesů, geobotanické mapování proběhlo v rámci GAČR (RNDr. Neuhäuslová) – obojí s využitím podkladů a v úzké spolupráci se Správou NPŠ. 
Ponechání rozsáhlých ploch smrkových lesů samovolnému vývoji bez předchozí přípravy (revitalizačních a ochranných opatření) by s vysokou pravděpodobností během několika let vedlo k opětovné kůrovcové gradaci se všemi nepříznivými důsledky!

Kácení v 1. zónách je mezinárodní ostudou (J. Fanta)
Od roku 1995 do současné doby se na Šumavě udělalo mnoho užitečné práce - např. konsolidace organizační struktury, technické vybavení, informační střediska. Bohužel došlo také k několika chybným rozhodnutím. Uvádím jich pět:
1.	Nesprávné vylišení lesních vegetačních zón vedlo k představě, že značná část území národního parku patří do smrkového vegetačního stupně. Recentně zpracovaná geobotanická mapa národního parku (Neuhäuslová et al, 2002) koriguje tyto mylné představy: čisté smrčiny jsou na Šumavě společenstvy nejvyšších poloh a okolí rašelinišť (podmáčené smrčiny).
2.	Fragmentace původně souvislých velkých prvních zón na 156 navzájem nesouvisejících částí. Tento zásah je vskutku ”unikátním” řešením, takový postup obnovy přirozeného stavu horských ekosystémů nebyl ještě nikdy v národních parcích v Evropě v takovémto rozsahu uplatněn. Jeho výsledkem je, že stav lesních ekosystémů v těchto fragmentech je v současné době horší než byl dříve.
3.	Asanace kůrovce v prvních zónách je nesprávné rozhodnutí, které je v rozporu se zásadou umožnění přirozeného vývoje ekosystému na těchto lokalitách.
4.	Volba nesprávné taktiky jednaní s veřejností a nevládními organizacemi. Správa parku zvolila v těchto jednáních taktiku konfrontace, která postupně vyústila do polarizace stanovisek se závažnými důsledky: diskreditace národního parku v očích veřejnosti národní i mezinárodní, poškození prestiže parku v odborných a vědeckých kruzích v ČR i zahraničí, návrhy na revizi zákona o národním parku v poslanecké sněmovně  ČR s cílem podstatného zmenšení rozlohy národního parku. Bylo toto smyslem sporu? Volba konsenzuálních přístupů k jednání o sporných otázkách by rozhodně přinesla lepší výsledky.
5.	Volba nesprávné taktiky jednání s partnerským národním parkem Bayerischer Wald, NSR. I zde vedla absence konsenzuálních přístupů při jednání k vytvoření názorové bariéry. Očekávaná spolupráce obou národních parků tak v podstatě skončila na mrtvém bodě. V roce 1994 zpracoval Německý národní výbor MaB (UNESCO) zprávu ”Koncept rozvoje oblasti Bayerischer Wald - Šumava - Muhlviertel,” zaměřenou na postupné sjednocení kriterií rozvoje území a účinnou spolupráci správních orgánů ve všech třech zemích. M.j. v důsledku nespolupráce nebyly prozatím na české straně vyvinuty žádné iniciativy a nedošlo prozatím k realizaci zamyšlených opatření na území NPŠ (např. vytvoření propojené ekologické infrastruktury v obou parcích).
Osm let se vlekoucí rozpory kolem způsobu řízení národního parku a metod péče o jeho přírodní fond nepřinesly dosud žádné pozitivní výsledky. Nikdo nevyhrál, ani vyhrát nemůže. Zato v plném rozsahu prohrála šumavská příroda. Vzniklá situace vyvolává celou řadu otázek. Byl toto cíl? Byl vůbec nějaký cíl? Jestliže ano, kdo ho formuloval? Z jakých podkladů se přitom vycházelo? A především: bylo a je toto pouze věcí Správy šumavského národního parku? K této poslední otázce: myslím, že nikoliv. Zcela otevřenou a dosud nezodpovězenou otázkou je úloha Ministerstva životního prostředí v této věci, především způsob jeho politického, odborně-koncepčního a metodického řízení národních parků všeobecně. Jak je možné, že MŽP tuto situaci tolerovalo a neřešilo? Na neudržitelnost této situace a nesystémový přístup k řízení národních parků jsem v minulých letech opakovaně upozorňoval mimo jiné odborníky písemně i já všechny pany ministry životního prostředí nebo jejich náměstky. Prozatím bezvýsledně.
Je třeba si uvědomit, že nevstřícnost v jednání s veřejností a zahraničními partnery ze strany Správy národního parku, stejně jako bezkoncepčnost řízení národních parků ze strany MŽP nejsou dobrou vizitkou ČR s ohledem na její brzký vstup to Evropské unie.

Závěr (F. Sehnal)
Správa NPŠ je nadále přesvědčena o nutnosti asanačního kácení, včetně zón I a IIa. Většina ostatních účastníků diskuse je přesvědčena o špatnosti tohoto postupu. Podle jejich názoru podléhá Ministerstvo MŽP a politická representace státu nátlaku vedení NPŠ, které na tyto orgány přesouvá svou míru odpovědnosti hrozbami, že bez zásahů proti kůrovci budou zničeny soukromé lesy v okolí NPŠ, což vyvolá velké hospodářské ztráty a nespokojenost obyvatel. Je to pohodlný alibistický postoj. Vykácení lesů je snadným řešením, přináší zisk a je pro vedení bez rizika – nikdo nemůže říci, že se do okolních lesů šíří kůrovci či jiní škůdci z holin. Na místě by byl odpovědnější a z hlediska ochrany přírody odbornější postup.