Přepis zvukového záznamu z „Diskusního odpoledne k současným problémům managementu Národního parku Šumava“, které proběhlo v budově KAV na Národní třídě v Praze dne 19. 6. 2003

(Záznam pořídili zaměstnanci AV ČR, přepsali pracovníci Ústavu ekologie krajiny AV ČR a do podoby psaného slova bez změny obsahu upravili Pavel Cudlín a Ivan Rynda. Všichni účastníci diskuse dostali příležitost se k záznamu vyjádřit a případně uvést na pravou míru nepřesnosti s tím, že by neměli měnit smysl toho, co v diskusi uvedli, přes všechny nedokonalosti a specifika nepřipraveného mluveného slova.)

Ivan Rynda
Přivítal všechny přítomné a seznámil účastníky s „pravidly hry“ diskusního odpoledne.

Michal V. Marek
Vážení kolegové a kolegyně, dovolte, abych i já vás přivítal na dnešním odpoledni a ihned v úvodu trošičku objasnil pozadí organizace toho dnešního setkání. Toto setkání je vlastně výsledkem přímého apelu paní docentky Heleny Illnerové, předsedkyně Akademie věd ČR, a pana ministra Libora Ambrozka. Na tomto setkání jsme diskutovali nad možnostmi propojení akademických výzkumných aktivit se zájmy Ministerstva životního prostředí. Vlastně představa o další iniciaci diskusního fóra na téma Národní park Šumava byla jedním z klíčových nápadů. A právě proto, že to byla paní předsedkyně AV, to padlo na Ústav ekologie krajiny, který má tu čest být dnešní odpoledne vaším hostitelem. Moc a moc vás tady vítám a moc vám všem děkuji za vaši vstřícnost a ochotu se dnešního setkání zúčastnit.

Ivan Rynda
Hlavní témata, která budeme dnes diskutovat, jsou: zonace Národního parku Šumava; bezzásahové zóny v NPŠ, ve smyslu, co bezzásahovost v NP znamená; péče a strategie NPŠ a jeho správy, tedy krátkodobé, střednědobé i dlouhodobé perspektivy. A nyní bych prosil o názor dva účastníky mise IUCN.

Jaromír Bláha
Vážené dámy, vážení pánové, děkuji za slovo. Úvodem bych řekl několik slov k tomu, za jaké situace tato úvodní schůzka probíhá. Jsem rád, že probíhá v návaznosti na misi IUCN, která doporučila diskutovat jednotlivé body mezi odborníky i veřejností. Misi IUCN považuji za takový odrazový můstek a možná i klíčový bod v historii NP Šumava. Možná se stane i velmi důležitým mezníkem celé ochrany přírody v České republice. Mise IUCN vznikla za situace, kdy některé nevládní organizace a část odborné veřejnosti ve sporu s MŽP a správou NP nedokázaly nalézt shodu na tom, jak přistupovat k zásahům proti kůrovci v nejcennějších částech NP. Po protestech, medializaci a debatách došlo na jedné schůzce na MŽP za přítomnosti dr. Vlašína, ministra Kužvarta, ing. Igora Míchala a náměstka správy NP ing. Zatloukala a dalších lidí k dohodě pozvat do ČR na Šumavu misi IUCN. Po dvou letech tato mise na Šumavu přijela, seznámila se se situací NP Šumava, půl roku zpracovávala podklady, které na Šumavě obdržela a dala doporučení. Byl bych rád, kdyby mise byla vnímána jako určitý nezávislý pohled, od kterého by se měla další diskuse po otázkách managementu odrazit. Byl bych rád, kdybychom diskutovali, jak jednotlivá doporučení mise IUCN naplnit a odrazit do konkrétních kroků. A nikoli o tom, zdali jsou jednotlivá doporučení mise správná. Tu etapu, věřím, už máme za sebou.

Radomír Mrkva
Dámy a pánové, je velmi obtížné v krátkém časovém limitu zprávu, která obsahuje mnoho stran, komentovat. Z mého pohledu, jako účastníka, mohu konstatovat, že jednání proběhlo v terénu a večer při diskusi měli všichni účastníci možnost se vyjádřit k tomu, jaký je jejich názor. Podle mého názoru se však chodilo pouze po nepříliš reálných ukázkách nebo, z pohledu činnosti a vývoje NP, nereprezentativních místech, tzn. po holinách a po postižených porostech. Nemyslím si, že bylo vystiženo to podstatné, co by nás mělo všechny spojovat. Myslím si, že cílem by mělo být dosáhnout zájmu ochrany přírody a vytvořit takový NP, jaký bychom si představovali, ovšem spolu s přírodou. Takže v závěrečném hodnocení se podle mne trošku promítá neznalost všech reálií, které nebyli schopni delegáti prostě postihnout. Tak třeba si myslím, že taková doporučení, jako třeba přehodnotit plán péče, který popsali jako chaotický nástroj lesníků, tak to bych nepovažoval za příliš výstižné. Dále doporučovali založit radu NP, ta samozřejmě byla založena nebo existuje a ty jejich představy, že by rada měla jiné složení nebo funkci a poslání, ta se také asi nedá realizovat. Chci říci, že to, co my tady máme, je něco naprosto jedinečného v Evropě. A tedy takováto situace, kdy se jakýsi živočišný škůdce, z pohledu hospodaření v lese, podílí na rozpadu v lese a de facto si sám určuje, jak bude tento park a ekosystémy, které nebyly původně smrkovým lesem, vypadat, tak to samo o sobě už je zavádějící. Musím říct, že naše zkušenosti s touto otázkou by měly být pro ostatní chráněná území velkého rozsahu poučením. Takže si nemyslím, že tito delegáti měli zrovna nějaké zkušenosti konkrétně s tímto škůdcem a spíš se hovořilo o tom, že by jakási bezzásahovost měla být dodržena ve velké části území. Také v tom nakonec spočívaly požadavky mise; 70 % území by se mělo dostat do zóny bezzásahovosti. A dále už by se všechno mělo dít podle jakýchsi přirozených procesů. Ovšem těžko hovořit o přirozených procesech, když smrčiny na převážné většině území nejsou na Šumavě původní. Tudíž i ten lýkožrout smrkový tam není původní. Takže nic z toho není reálné a tudíž i ten proces nemůže být přirozený. Ještě bych se chtěl zmínit o tom, že účastníci mise odsoudili způsob, jak se o této věci diskutuje, kdy všichni víme, že je to záležitost ryze odborná a ne jakýchsi pocitů podle toho, co si kdo myslí nebo jaký je jeho vztah tady k tomuto problému, ale podle reálií a podle odbornosti. Negativně se delegáti vyjadřovali k tomu, že se tato situace stala velkým námětem pro média a že se vytváří jakýsi nátlak pomocí zmanipulované veřejnosti, aby se zastával takový nebo onaký přístup.

Ivan Rynda
Otevírám diskusi k úvodnímu tématu se třemi subtématy. Strategie NP dlouhodobá, krátkodobá a strategie tak, jak je formulovaná plánem péče. Domníváte se, že by se měly nějakým způsobem změnit dlouhodobé cíle NPŠ? Pokud ano, z jakých důvodů a jakým způsobem? Vyzývám všechny zájemce, aby se nyní vyjádřili především k tomu, jestli by měly být měněny dlouhodobé cíle NPŠ.

Ladislav Miko
Chtěl bych poprosit všechny diskutující, aby se, pokud možno, soustředili na přítomnost a budoucnost, tzn. na způsoby řešení a na vyjadřování se k rizikům a výhodám určitých možných postupů a určitých způsobů managementu spíše než k hodnocení nebo nějakému interpretování minulosti. Pro mne, stejně jako pro všechny ostatní, je tato diskuse nesmírně důležitá, protože máme tento problém řešit a máme tady řadu podnětů. A jeden velký podnět je obsažen v samotné zprávě IUCN. Je třeba na odborné úrovni diskutovat a reagovat na to, co bylo doporučeno, ať už zahraničními nebo našimi odborníky a bavit se o tom, jaká rizika ten či onen přístup bude mít, co to bude znamenat, a za jakých podmínek je to či ono možné. Na úvod jsem chtěl říct, abychom se nedohadovali o tom, co bylo, ale o tom, co nás čeká a jakým způsobem budeme postupovat dál.

Ivan Rynda
Pan náměstek potvrdil to, co je především i naším cílem, a to ne zkoumat minulost, ale zahledět se do budoucna.

Vilém Podrázský
Mám-li se vyjádřit k cílům, ať už dlouhodobým či krátkodobým, a k plánu péče, musím říci, že byly postaveny reálně, splnitelně a odpovídajícím způsobem. O čem by se dalo diskutovat, je to, zdali je dala dohromady skupina, která měla ten největší společenský mandát. Měla ho v tom smyslu, že to na ní bylo a nikdo jí s tím nepomohl. Z větší části to bylo zřejmě dílem lidí, kteří byli kolem správy parku, a kteří si museli vytyčit cíle a nechat zpracovat plán péče. A nikdo jim nic neřekl, měli zodpovědnost a podle mě se toho odpovídajícím způsobem zhostili. Na diskusi je, zda by tyto záležitosti měla koncipovat správa. Podle mého to byla nejdříve záležitost ministerstva, které by ve spolupráci se svým podřízeným orgánem, správou NP, mělo udělat něco podobného. Bylo to na nich, bylo to za podmínek, které se nedaly nazvat klidnými a z odborného hlediska to bylo podle mne postaveno dobře. Že to nebylo dobře třeba z politického hlediska – to je jiná věc. Tady se vrátím ještě jednou k té odbornosti a reálnosti: je možno postavit plán péče pouze na odborných hlediscích postavených tou nebo onou skupinou a nebo na politických a tady rozhodnout, že nějaké území je bezzásahové, že tam nebudeme vědomě zasahovat, i když se tam bude dít něco, co nejsme a co jsme nebyli schopni předvídat a co také nebyla ta přírodovědecká obec vůbec schopna předpovídat. Jakákoli předpověď, jak se bude brouk chovat, když to řeknu vulgárně, selhala. Pak to dojde tam, kde to je teď. 

Ivan Rynda
Pan děkan vnesl do úvodní debaty společenský rozměr. Neodpověděl jste nám přesně na otázku, zda by bylo dobré dlouhodobé cíle NPŠ měnit. Domníváte se, že ne. Děkuji.

Vladimír Krečmer
Dámy a pánové, dovolte mi jen několik slov k tématu, které zatím nezaznívá. NP, ať je to Šumava nebo kterýkoli jiný, není ostrovem v moři. Je součástí kulturní krajiny. Pakliže uvažujeme za daných podmínek o brzkém převodu velkých ploch NP na bezzásahové území, uvědomujeme si samozřejmě, že uvolňujeme přírodní procesy, které by tam potom probíhaly. Víme už ze zkušenosti a nechci se k tomu choulostivému tématu vracet, co na Šumavě hrozí a vždycky v dohledné době hrozit bude. To znamená velkoplošná destrukce lesních ekosystémů určitými jeho součástmi. A to je potom otázka, která s uvolněním určitých přírodních procesů, které s tím bezprostředně souvisí, se může projevit přes hranice parku do kulturní krajiny. Předpokládal bych proto, že bychom se tomuto tématu měli věnovat a diskutovat, jakými technikami a technologiemi bychom mohli  k všeobecně uznávaným a sympatickým cílům dospět, krátkodobým nebo zejména těm dlouhodobým. Dlouhodobé cíle NP jsou v pořádku.

Ivan Rynda
Čte stanovisko Karla Pracha:
Domnívá se, že dlouhodobé cíle jsou stanoveny dobře, krátkodobé však jednoznačně nikoli. Dále se domnívá, že problémem je právě bezzásahový režim, který je přístupem nejlepším.

Jiří Zelený
Zde se mluvilo o bezzásahovém území a o plánu péče a o cílech NP Šumava, jestli jsou v pořádku. Já si myslím, že cíle jsou v pořádku, ale že záleží hlavně na tom, co chceme. Byl tady zmíněn pojem bezzásahovost. Myslím, že k tomuto pojmu by se mělo vyjádřit především vedení NP Šumava, protože to není termín, který by se vyskytoval v zákonech o ochraně přírody a o ochraně krajiny. V oblasti střední Evropy si každý bezzásahovost představuje nějak jinak. Já jsem přesvědčen o tom, že na Šumavě, když bychom to vzali do důsledků, vždycky budeme muset někde zasahovat. Protože pokud tam žijí a dělají velké škody jeleni a nejsou zde velcí predátoři, tak vždycky bude muset člověk nějak zasahovat nebo bude muset člověk ty jeleny zcela vyhubit. Něco jiného je kůrovec. Toho pokládám za jednu ze složek, které na Šumavě jsou. Celá diskuse kolem Šumavy a kolem kůrovce je spíše zástupný problém, kdy záleží na tom, jak si tu Šumavu představujeme a co od toho chceme. A to by měl říct ten plán, tedy ty cíle – jak dlouhodobé, tak krátkodobé, a to asi nebylo na začátku uděláno. Do parku byla začleněna některá území, lesy, které by tam vlastně, když by se to vzalo do důsledků podle norem ochrany přírody a zásad IUCN, ani nepatřily.

Ivan Rynda
Děkuji za názor pana Zeleného a jak se domnívám i názor Entomologického ústavu.

Jeňýk Hofmeister
Já bych si dovolil navázat na to, co tady řekl pan profesor Podrázský a dovolil bych si taky tak úplně neodpovědět na otázku, která už byla nastolena. A sice si myslím, že jí ještě předchází ta společenská objednávka. Základní otázka je, jaký NP chceme. To znamená, jak velký spontánní vývoj přírodních ekosystémů jsme ochotni připustit. Jinak řečeno, jak velké kalamity kůrovce nebo jakékoli jiné kalamity se bojíme. A až budeme znát objednávku společnosti na to, v jakém rozsahu, na jak velké ploše jsme ochotni tento management nebo nemanagament připustit. Pak můžeme definovat způsoby hospodaření a nějaké cíle. Opačně to, myslím, nejde.

František Urban
Dámy a pánové, tady bylo řečeno panem náměstkem, že bychom se neměli dívat do minulosti. To je pravda a já s tím naprosto souhlasím, že budoucnost je mnohem důležitější. Přece jenom však do té minulosti musíme zabrousit v tom, že my se tady bavíme o dlouhodobých cílech NP Šumava, ale ve skutečnosti jsou tady pochybnosti, zda NP Šumava má nějakou vizi stanovenu. V té zprávě IUCN to bylo dokonce naznačeno. A dovolte mi, abych proti tomu protestoval, protože ta vize tady od začátku je. Já jsem totiž byl u založení NP Šumava a věnoval jsem osobně jeho založení mimořádnou pozornost. Až mě kolegové na ministerstvu docela i kritizovali, že jsem za celou dobu svého působení na ministerstvu ani jednou nenavštívil třeba Jeseníky nebo Beskydy, ale na Šumavě jsem byl skoro každý týden. Příprava vyhlášení NP byla nesmírně složitá. A dělalo se skutečně všechno možné, aby se došlo k určitému konsensu s veřejností, s místním obyvatelstvem, s lesníky, se zemědělci, se všemi okolo, s obecními úřady, se všemi, co měli do toho co mluvit. A vize NP stanovena byla. Já bych ji rád tady zopakoval. Tady můj předřečník to velice dobře naznačil. Takový NP je vždycky výsledek jisté společenské objednávky. Jak ta společenská objednávka vypadala. Rozhodli jsme se vyhlásit na Šumavě NP a my jsme o tom na Českobudějovickém středisku památkové péče uvažovali už v 80-tých letech. Vlastně k tomu došlo až po roce 1990, kdy to bylo možné. Rozhodli jsme se ho vyhlásit takovým způsobem, že v oblasti Šumavy, kde jsou ostrůvkovitě rozmístěny nejenom rašeliniště, ale i zbytky přirozených lesů, prostě zřídíme území, kde se bude lesnicky hospodařit takovým způsobem, aby chyby, které se udělaly v lesnickém hospodaření v 19. století a v první polovině 20. století, tzn. přeměna na monokultury, byly eliminovány a Šumava se vrátila postupně lesnickými metodami do stavu, v jakém by se co nejvíce blížila přirozeným lesům. Bylo nám jasné, že přirozených lesů v podstatě dosáhnout nejde, ale věděli jsme a byli jsme přesvědčeni o tom, že lesníci dokážou se Šumavou hospodařit tak, aby ne během třiceti let, ne během dvaceti let, jak se teď píše v různých dokumentech, ale během jednoho obmýtí, možná dvou obmýtí se smrkové monokultury postupně přeměnily na smíšené porosty jedlo-buko-smrkové, které na Šumavě s největší pravděpodobností na největší ploše byly původní. A tomu se přizpůsobila, nebo tak vznikla ta vize NP. Tato vize byla projednávána se všemi zúčastněnými, ať s odbornou nebo laickou veřejností. Nemluvilo se vůbec o tom, že by se na Šumavě měla dělat divočina, že by se něco mělo dělat bez zásahu. Drobné bezzásahové plochy byly vždycky, byla tam rašeliniště, byly tam pralesovité zbytky, byly tam různé věci, které dokonce k těmto ploškám bylo možno přidat. Jak to nakonec v zonaci z roku 1995, která je dnes tolik kritizována, správa NP udělala. Ale tohle nebylo to hlavní, co se mělo na Šumavě dělat. Na Šumavě se mělo především pečlivě hospodařit tak, aby se po 150 let průmyslového lesnictví, které změnilo šumavské porosty naprosto zásadním způsobem, tento stav navrátil zpátky. Já když dneska slyším o tom, že během dvaceti let bude 75 % Šumavy bezzásahové území, tak vím, že bez podobných katastrof jako je třeba ta kůrovcová to nepůjde, protože během dvaceti let nikdo nepřemění pěstebními metodami smrkové porosty na porosty smíšené. To je prostě vyloučeno. A bojím se toho, že ti, kteří si pamatují zakládání NP, nás budou obviňovat z klamu, že jsme jim lhali. Že jsme představovali, že NP bude vypadat jinak. Musím říct poctivě, že tehdy v tom základu, když jsme v roce 1990 NP dávali dohromady, byly tendence, které byly reprezentované hlavně několika lidmi ze správy CHKO v Sušici, to byli pánové Musiol, Krejčí, Franěk... Určitá skupina se snažila už tehdy prosadit bezzásahové chování v NP, ale bylo to naprosto jasně odmítnuto. Například v červnu v roce 1992 na velkém shromáždění starostů a ostatních zainteresovaných subjektů v Srní bylo jasně řečeno, že touto cestou se v NP Šumava nepůjde. A proto mě v současné době trochu mrzí, že znova přetřásáme takovéto otázky. Protože v takovém případě, já tedy opravdu nevím, budeme muset znovu žádat veřejnost o souhlas s takovouto formou parku, jestli máme nechat NP úplně bezzásahový.

Ivan Rynda
To téma až na drobné výchylky souvisí s dlouhodobou současnou strategií, tak jak byla původně založena.

Ladislav Miko
Dámy a pánové, já se k tomu chci také vyjádřit, a to z jednoho důvodu. Nevím, jestli jsem četl dost podrobně zprávu mise IUCN a jestli dobře poslouchám. Ale já si skutečně myslím, že pokud se bavíme o dlouhodobé strategii a nějaké vizi budoucnosti parku, tak až na nějaké detaily tam nebyly nějaké zásadní názorové rozepře. Ten problém je úplně v něčem jiném. Ten problém je v tom, za jak dlouho a jakým způsobem se dostaneme k tomu stavu, který na Šumavě dlouhodobě chceme. Ten problém spočívá v tom, že území NP Šumava, když to vezmeme z pohledu, kdy zapomeneme na hranice a vezmeme si středoevropský prostor, tak máme velmi málo prostoru tady v této části světa hledat plochy vhodné pro podporu a zachování přírodních procesů. Myslím si, že to je ta výchozí myšlenka, když se bavíme o společenské objednávce, o poslání parku, o strategii, o vizi apod. Neříkám, že tam ty procesy probíhají již beze zbytku a ani neříkám, že to bude jednoduché je nastartovat. Jenom říkám jako výchozí tezi, že je to jediné území s převážným zastoupením lesa v širokém středoevropském kontextu, kde máme šanci nastartovat a udržet přirozené procesy na větších plochách, když nemluvíme o nějakých menších rezervacích apod. Myslím si, že by bylo krajně nezodpovědné z jakékoli strany, kdybychom se tuto šanci nepokusili využít. Myslím si, že se na tomto všichni na tomto grémiu dokážeme shodnout. Tady chceme podpořit přirozené procesy a byl bych zase nerad, abychom diskutovali z nějakých pozic, daných vzájemným nepochopením. Když se to neřekne úplně přesně, tak je pak všechno zkreslené. Co tím mám na mysli. Nemluvíme přece o celé ploše NP, mluvíme o určité její části. Vede se diskuse o tom, jak má být velká. O tom, jakým způsobem se k ní dostaneme, by se měla vést věcná diskuse také. A o tom, jaká jsou rizika, rovněž. Pro mě je podstatné přijmout nebo nepřijmout myšlenku, že zde jdeme směrem uchování a podpory přirozených procesů a pokud s tím někdo nesouhlasí – to je otázka číslo 1, tak aby to řekl. A otázka druhá. Tady máme několik trajektorií. Jedna z nich je, že budeme postupovat přístupem lesnickým. Druhá možná trajektorie je ta, že se to nechá přírodě a třetí je někde mezi. A o tom se tu budeme bavit. Jak by měla vypadat, v jakých časových horizontech apod. Abych to shrnul – dlouhodobá strategie je nejspíš asi v pořádku. Kdybychom si tady měli sednout a napsat, co chceme na Šumavě za 80 let, tak by ta diskuse byla velmi jednoduchá a dospěli bychom ke společným závěrům. Mne daleko víc zajímá, co mám udělat jako náměstek za dva roky, za 5 roků. Co bude následovat dál. Čili horizont krátko a střednědobý, tzn. jakým způsobem půjdeme. A já si dovolím, abych hodil tady trošičku udičku na diskusi, já si dovolím tvrdit, že vidím průnik mezi těmi krajními postoji, které jsou dány spíše tou historií a vedením sporu. A vidím možnost, jak naplňovat postupné a přitom významné narůstání prvních bezzásahových zón, aniž bychom ta rizika, která hrozí, podcenili nebo ta rizika vzrostla nad únosnou míru. Velmi rád bych směřoval diskusi k těmto rizikům, k tomuto postupu, a k tomuto časovému horizontu.

Ivan Rynda
Základní problém je ve čtyřikrát opakované citaci zákona číslo 114 „podpora přirozených procesů“ a problémem je jen prostor a čas.
Ivan Rynda otevírá diskusi k druhému podbodu, který se týká krátkodobé strategie a opět cituje z dopisu Karla Pracha.
Jeho (Karla Pracha) hlavní a zásadní výhrada se týká tzv. zásahů proti kůrovci. I když populace lýkožrouta smrkového postupně odeznívá, považuje za důležité zhodnotit současný stav našich znalostí. Na základě dnes šestiletých trvalých ploch lze konstatovat, že zcela bezzásahový režim je nejlepším přístupem. Netýká se však čistě produkčních lesů. Důvodem je, že přirozený nálet z doby před žírem je plně dostačující k obnově stromového patra. Většinou několik desítek tisíc jedinců na hektar. 

Petr Zahradník
Budu velice stručný. Chtěl bych vlastně navázat na slova pana náměstka Mika. Jestliže jsme se dohodli na dlouhodobých cílech, je problém skutečně v těch krátkodobých. V těch krátkodobých cílech je možné respektovat bezzásahovost tehdy, nedějí-li se žádné zásadní excesy, které nás vedly k tomu, proč na území tak významném jsme se rozhodli pro tu ochranu, kterou provádíme. To znamená, jestliže vycházíme z toho, že národní park Šumava byl na tomto území vyhlášen právě pro svoji určitou výjimečnost s tím, že je schopen se do určité míry sám nějakým způsobem dál rozvíjet a modifikovat, pak toto zcela jednoznačně platí, pokud tam nedochází k nějakým zásadním excesům. Jestliže dojde k nějakým zcela výjimečným situacím, jakým byla právě ta situace s lýkožroutem smrkovým, tak právě to je ten moment, kdy je nutné nějakým způsobem intervenovat a teď je pouze otázka, zda intervence bude rychlá a okamžitá s tím, že je možné dopady té intervence eliminovat na minimum a nebo zda tuto intervenci odložíme na dobu, kdy už bude relativně pozdě a kdy následky budou značně velké. Mohl bych uvést příklady z různých částí České republiky, kde došlo v důsledku zanedbání činnosti lesníků k namnožení lýkožrouta smrkového, kdy během velice krátké doby dvou až tří let po relativně razantních zásazích proti tomuto škůdci došlo k jeho eliminaci a dnes po 10 letech v podstatě v těch porostech nejsou patrné žádné rozsáhlé holiny, které by nějakým způsobem ukazovaly na to, že se tam kdysi dávno dělo něco špatného. Já myslím, že problém je právě v tom, že na Šumavě díky určitým politickým rozhodnutím se řada věcí dělá nedůsledně a vzhledem k tomu jsou tam určité problémy, které vlastně vedly i k tomuto dnešnímu setkání. 

Radomír Mrkva
Ještě bych rád vyjádřil k tomu, o čem se hovoří, k cílům. Cílem je vytvořit ne jakýkoliv les, který bude předmětem ochrany a kde se nebude zasahovat. Našim cílem by mělo být vytvořit rostlinná společenstva, která odpovídají i stanovištním poměrům. Tedy jakési biogeocenózy. V jednoduché představě, dejme tomu podle vegetačních stupňů, potřebujeme vytvořit smrčiny, jeřábové smrčiny a potom i společenstva s bukem a jedlí a se smrkem podle vegetačních stupňů. Problémem je, že tato společenstva mají různý způsob obnovy a také vlastně i ta zoocenóza, která tam je, souvisí se všemi přirozenými procesy, které tam mají probíhat. Například ve smrčinách je zakomponován jako přirozená součást lýkožrout smrkový, protože on je tím agens, které realizuje rozpad. Čili v tom velkém generačním cyklu dojde ke stadiu rozpadu. Lýkožrout smrkový rozloží les a nastává stádium iniciální, stadium dorůstání, zralosti a opět rozpadu. Bohužel lýkožrout smrkový neví, kde jsou hranice přirozené smrčiny a je schopen přes ty hranice přelétnout do vegetačního stupně nižšího, kde bude dělat totéž. Ovšem v hospodářské smrčině dřív než pohled lesnický byl pohled výnosový, tudíž se dbalo, aby z lesa byl největší výnos. A sázel se tak všude smrk, nehledě na to, že před tím tam také proběhla kalamita, čili ty holiny se zalesňovaly smrkem. Ale v nižších polohách už není velkoplošný rozpad přirozený. Tak už nemůžeme kůrovce nechat. Takže ve smíšeném lese musíme ten les nejdříve vybudovat. A to je velmi negativní věc, že si to mnoho oponentů neuvědomuje. Pokud ho tam vytvoříme, tak pak jeho rozpad bude probíhat zcela jinak. Tam už nebude fungovat lýkožrout smrkový, ale budou tam fungovat houby, které budou příčinou hynutí jednotlivých stromů, a les se bude mozaikovitě rozpadat. A rozpad a generační obnova bude mít naprosto jiný charakter. Ale k tomu musíme dospět jaksi managementem, to se nám tam nevytvoří. Takže když tam toho lýkožrouta smrkového necháme jako agens, který to bude sám realizovat, tak se nedočkáme takového lesa vůbec, protože lýkožrout smrkový bude mít ve smrčinách tendenci jednorázově smrk zahubit a jednorázově se to obnoví. A čím se to jednorázově obnoví: smrkem se to obnoví. Takže se vytvoří opět čisté nebo téměř čisté smrčiny. Pochopitelně, kde jsou smíšené porosty, tam to nebude platit. Ale v čistých smrčinách to bude platit. Je třeba se na to dívat už takto nějak odborněji a vzít v úvahu, co tam má být konkrétně, jaký les co do druhového složení, co do struktury. Tím nástrojem není lýkožrout smrkový, který nám ten les vytvoří. Nástrojem je lidský management, nebo lesnický management, který ten smíšený les nastolí a upraví mu strukturu. Alespoň to nastartuje a potom přírodní síly samozřejmě, ať už to předělají s ohledem na to, jaké změny nastaly. Ať už je to znečištění ovzduší nebo oteplování. To už se pak samo projeví. 

Ivan Rynda
Děkuji panu profesoru Mrkvovi, že nastolil zřetelný rozdíl mezi dlouhodobou a krátkodobou strategií, která má spočívat v aktivním managementu, založeném především na lesnických metodách a na převodu geobiocenóz.

Jan Pokorný
Dobrý den. Stalo se, že jsem byl účastníkem obou misí, ať už Ramsarské, v té době jsem fungoval v technicko-vědeckém panelu Ramsarské konvence za země Střední Evropy a Německa. A pak z toho titulu jsem byl i v misi IUCN. Když jsem si zprávu IUCN několikrát četl, tak si nemyslím, že je jednoznačná, jak tady zaznělo. Ta zpráva nabízí lecjaká řešení. V podstatě jsou dvě. V úvodu zprávy je položena otázka, zda území Šumavy splňuje podmínky pro vyhlášení národního parku kategorie II, že vlastně nemá území, která by byla bezzásahová z principu. Ale tam se zapomíná na rašeliniště a předtím je tam taková pasáž, kde se hovoří o jevech, zatímco lesníci hovoří o kalamitě. Ale i v té zprávě, a já z ní budu citovat, zní dlouhodobý cíl návratu k přirozeným ekosystémům, a pokud bude skutečně realizován, tak by měl dostačovat jako argument pro ponechání v kategorii II. Vezměme  si zásady pro kategorizaci chráněných území na základě managementu, které vyšly v edici Planeta. V těchto zásadách se píše: „Zacházíme s člověkem (mluvíme o Evropě) pozměněnými ekosystémy a přáli bychom si, aby se chovaly jako ekosystémy ideální, stabilizované a přirozené. A zásady počítají s postupnou obnovou ekosystémů. Obnovní management musí být omezen časově i rozsahem, a nesmí být v rozporu s hlavním předmětem ochrany. Máme tady dvě věci. To co chceme jako lidi, zda-li tam chceme další les v rozpadu nebo nikoli. Druhá věc je, že nám ty právní a ty předpisové věci v tom nějak nebrání. Pokud to necháme v přirozené obnově, tak musíme počítat, že to budou stovky let. Jinak to nejde, ten les má generační dobu 500 let.

Michal Šíp
Dobrý den, moje jméno je Šíp a pracuji v Německu na Mnichovské univerzitě a také v Národním parku Bavorský les. Nebudu ale mluvit za NP Bavorský les. To přenechám panu řediteli Sinnerovi. Já tady na té diskusi vidím dva problémy. Jedním z nich je, že IUCN zcela jasně dává podmínky. Předpisuje nebo alespoň navrhuje. A taky je třeba se v NP dohodnout, chceme-li být uznáni v IUCN, chceme-li podle kriterií IUCN fungovat. Když slyším, že se tam musí vybudovat les, tak je to docela normální hospodářský zásah, který musíme přijmout jako takový. Který je v pořádku, jak říká pan Urban. Je to možná vize NP, jak ho vytvoříme. Ale není to přirozeně vzniklý les. Prostě neodpovídá podmínkám IUCN. Druhá věc, která mě trošku vadí, protože pracuji v NP Bavorský les, jsem tam v lese každý den, že ty zkušenosti, které jsou tam, nevyužijeme. Ti Bavoráci mají také starosti, že ten les bude taky sežraný, a přesto tam jdou jinými metodami a funguje to zatím dobře. Tam taky nejde o to, aby se celý Bavorský les až někam po Drážďany zlikvidoval. Naopak jsou tam podmínky takové, že se dosud bránilo kůrovci v té rozšířené oblasti, kterou tam mají. Takže zkušenosti až po tu akceptaci mezi obyvatelstvem jsou velmi pozitivní na základě dlouholetých vysvětlovacích a osvětových akcí. Takže o těchto věcech by se taky mělo mluvit, když se hovoří o tolika příkladech z ČR. Tak ten Bavorský park je skutečně za rohem. A skutečně už tady jsou dvě různé strany, kde se to dá porovnat.

Jaromír Bláha
Diskutované otázky ve čtyřech blocích se vzájemně prolínají. Je velmi těžké hovořit o otázkách dlouhodobých a krátkodobých strategií a nezmínit přitom otázku intenzity zásahu či bezzásahovosti a nebo zásahovosti, a zároveň také otázku zonace. Já si proto dovolím se vyjádřit nejen k otázce krátkodobých strategií, ale zmíním to i v souvislosti s těmi otázkami dalšími. Nejprve ještě několik slov k otázce dlouhodobých cílů. Bylo tady zmíněno, že dlouhodobé cíle musí respektovat společenskou objednávku. Názor veřejnosti, respektive odmítnutí veřejnosti jsou skloňovány v mnoha pádech podle toho, jak se to komu hodí. V průzkumu veřejného mínění, který prováděl Světový fond ochrany přírody, mimo jiné i v ČR zhruba před měsícem, se ukazuje, že česká veřejnost požaduje drtivou většinou přísnější ochranu chráněných území. Žádá zvětšení rozlohy chráněných území a žádá, ptáme-li se na konkrétní aktivity v NP, aby se zde netěžilo, nestavělo, aby se nestavěly lesní cesty, lanovky, přehrady atd. To je myslím odpověď na to, co tady nadnesl Mgr. Hofmeister, zdali je, nebo není společenská objednávka. Myslím, že odpověď máme. Další věc, diskutujeme-li o dlouhodobých strategiích NP. Zde bylo konstatováno, že tak jak jsou podchyceny plánem péče, tak proti nim nejsou žádné výhrady. Co si myslím, že je zásadní, aby cílový stav zonace byl dlouhodobý cíl, ke kterému směřujeme. Aby byl dopředu známý, abychom již věděli, jaký chceme mít NP za 30 let. Zde se nejčastěji diskutuje otázka zonace. Jak velká je cílová rozloha první zóny, která je únosná nebo kterou chceme. Kritéria IUCN, a já opět se ke kritériím IUCN musím vrátit, říkají, že cílová rozloha první zóny by měla být 75 %, a přechodná doba trvat 30 let. V plánu péče je dána meta jako minimální rozloha první zóny 50 %, tedy připouští se, že to bude i více. A po tu přechodnou dobu 30 let. Všimněte si, že ve zprávě mise IUCN není tento rozpor z generálními pravidly předmětem kritiky a není tam psáno, že by cílová rozloha měla být 75 %. To, co je mnohem podstatnější než nějaké konkrétní kvóty, je proces. To, zda k danému cíli směřujeme či nikoliv a domnívám se, že bude-li to za 20, 30, případně 40 let a bude-li to 50 % za 30 let anebo 75 % později, není až tak úplně rozhodující. Proč se znovu vracím ke kritériím IUCN, je to, že shoda není jen na dlouhodobých cílech NP. Shoda je především v tom, že NP by měl být především v kategorii II podle mezinárodních kritérií IUCN. I proto byla mise IUCN pozvána, neboť nebyla shoda na tom, zda NP je nebo není v tom či onom zařaditelný do této kategorie. Tolik k dlouhodobým cílům. Stejně tak je ale i důležité vymezit rozlohu druhé zóny. Tedy zóny (II C), která zůstane i po 30 letech navždy ve druhé zóně, kde se nepočítá s převodem do zóny první. To je důležité jednak z hlediska obcí, a jednak by měla být druhá zóna vymezena tak, aby zabránila přechodu přírodních jevů, které jsou v NP chráněné, nicméně v hospodářském lese mimo NP nežádoucí. Měla by tvořit jakési pásmo diferencovaného managementu, které zabrání přechodu přírodních jevů do okolních hospodářských lesů. 

Ivan Rynda 
Jestli jsem správně pochopil těžiště vašeho stanoviska, domníváte se, jak z hlediska dlouhodobé tak i krátkodobé strategie, že je důležité zachovat přirozenost procesů od samého začátku. A jakým způsobem to udělat, formou okamžité nebo budoucí zonace, budeme rozebírat později. Teď poprosím o slovo pana ředitele Sinnera, aby nás seznámil s postupy a stanoviskem Národního parku v Bavorsku.

Karl - Friedrich Sinner
Dámy a pánové, velmi děkuji za pozvání a za možnost prezentovat zde strategii přijatou v NP Bavorský les. Několik slov o mé osobě. Jsem lesník. Pracoval jsem téměř dvacet let ve dvou lesních kancelářích v okolí Norimberka. A od roku 1998 jsem ředitelem NP Bavorský les. V roce 1997 byl NP Bavorský les, který byl založen v roce 1970, rozšířen podle nového zákona. Dovolte mi, abych shrnul nové cíle a záměry NP do několika slov. Přírodní zóna, která je analogickou první zóně NP Šumava, má bezzásahový režim podle rozhodnutí našeho parlamentu. Toto je přibližně 75 % NP a naší povinností je zde nedělat nic. Kolem NP je nárazníková zóna ohraničující novou i starou část NP. V této zóně je naší povinností zasahovat proti kůrovci a chránit tak soukromé lesy v okolí. Další zónou je zóna sloužící intenzivní rekreaci a turistice. Zde máme infocentrum, zookoutek, hřiště. V rozšířené části je naším úkolem chránit horské smrkové lesy proti lýkožroutu smrkovému. Tedy máme nárazníkovou zónu kolem horských smrkových lesů, abychom měli možnost chránit tuto oblast. Další zónou je rozvojová zóna, kde je naším úkolem a povinností vytvořit přirozené přírodní lesy bez přispění člověka v období mezi rokem 2000 a 2070. Do roku 2020 máme prostor pro usměrňování přírodních procesů. Do roku 2000 byla přírodní zóna rozšířena z 200 ha na asi 1200 ha a během následujících dvou let chceme tuto zónu rozšířit na 3000 ha. Jak je znázorněno na mapě, bude přírodní zóna rozšířena těmito segmenty. Prvním krokem bude vytvoření této zóny v bučinách s nepříliš velkým zastoupením smrku, případně v mladých smrkových porostech, které v následujících 20–30 letech nebudou představovat nabídku pro lýkožrouta smrkového. V těchto oblastech je velmi malá pravděpodobnost pro nastartování gradace lýkožrouta smrkového. Myslím, že je velmi důležité na tomto místě říct, že tyto cíle byly velmi jasně a zřetelně vymezeny v roce 1997 a následně schváleny naším parlamentem. Naším úkolem je velmi intenzívně komunikovat s místními lidmi, s komunálními politiky a s návštěvníky parku a vysvětlovat jim naši strategii. Vysvětlovat, k čemu dochází v našem NP. Výsledkem naší krátkodobé strategie bude 75 % bezzásahové přírodní zóny obklopené nárazníkovou zónou chránící sousedící hospodářské soukromé lesy. Lýkožrout smrkový je stejně žhavé téma i v našem NP. Nyní po zkušenostech víme, že lýkožrout smrkový představuje hrozbu pro lesnictví, ale ne pro les. Lýkožrout smrkový a smrk ztepilý prošli vedle sebe dlouhým vývojem po dobu tisíce a tisíce let. A naučili se žít společně. A oba profitují z tohoto dlouhodobého soužití. Dověděli jsme se, že organický opad, který vzniká po odumření smrku následkem napadení lýkožrouta smrkového, tedy kůra, větve a jehličí včetně exkrementů kůrovce, jsou jedinečným prostředím pro smrkové semenáčky. A představují velmi vysoký přísun živin, které mladé stromky potřebují a vyžadují. Živiny, které byly z lesa odnímány po dobu 200 let lesnického hospodaření, se tak do lesa opět navracejí. Zjistili jsme, že to, co platí v hospodářských lesích a co je pro hospodářské lesy platné, už není pravda a nemůže být použito v případě lesů přírodních. Jednou věcí, kterou bych rád zdůraznil, je, že lesy v NP nejsou hospodářské lesy. Není možné chránit přírodní procesy a lesnicky hospodařit na jednom místě ve stejném časovém období. Máme pouze jednu možnost. Dělat jednu věc nebo druhou, ale ne obě najednou. Například otázka jelení zvěře. V Německu máme problémy s loupáním smrkových porostů jelení zvěří. V hospodářských lesích působí škody, neboť výrazně snižuje cenu prodávaného dříví. V přírodních lesích je jelení zvěř součástí lesního ekosystému . V přírodních lesích se stejně jako houby nebo lýkožrout smrkový jelen podílí na zvyšování diverzity ekosystému. Vytváří se tak světliny s ležícím mrtvým dřevem, kde tato místa představují vhodné prostředí pro další rostliny a živočichy. To znamená, vyslovil jsem tento příklad, abych znázornil, že to, co je a co považujeme za škodu v hospodářském lese, je přirozené a součástí přírodních procesů v lesích přirozených. Užitek špatný nebo dobrý, to je pouze lidská interpretace, ale ne přírodní. V přírodních lesích pouze sledujeme, k čemu dochází, jak přírodní procesy probíhají. To znamená snažit se pochopit tyto děje a vysvětlovat je návštěvníkům. Jak probíhal vliv kůrovce v bezzásahovém území. Jak můžete vyčíst z grafu, v roce 1996 gradace vrcholila. Celých 827 ha lesa bylo postiženo kůrovcovou kalamitou. V posledních letech se početnost kůrovce snižuje. V bezzásahové zóně došlo k ústupu lýkožrouta smrkového i bez intervence člověka. Vědci říkají, že na snížení stavu lýkožrouta smrkového se podíleli jeho přirození nepřátelé. Asi 90 % jedinců lýkožrouta smrkového zahynulo ještě před výletem ze stromů. Dalším úkolem je sledování a monitoring mladých smrkových porostů v nadmořské výšce nad 1150 m. Každý druhý rok v síti 200 x 200 m na ploše 500 m2 sledujeme vývoj mladých lesních porostů. Sledujeme stromy větší než 20 cm a stromy vysoké 10 až 20 cm. Díky tomuto intenzívnímu monitoringu víme, že máme 4570 mladých stromků na hektar, které jsou nadějí pro vznikající horský smrkový les. Smrk představuje 90 %, zbylých 10 % tvoří jeřáb, buk a další druhy. Je zřejmé, že les, který známe z těchto vysokých poloh, je tvořený převážně smrkem s řidším zápojem. Bylinné patro představují trávy a jiné rostlinné druhy. Při pařezech starých odumřelých stromů se les přirozeně zmlazuje. V NP máme problém s přemnoženou jelení zvěří. Redukovali jsme stavy jelení zvěře mezi lety 1970 a 1980. Na ploše 22 000ha je 500–600 kusů jelení zvěře. V našem NP lovíme jelení zvěř od září do konce prosince, lovíme pouze laně a mladé jeleny, ne starší než 3 roky. Lov přispívá ke snižování tlaku jelení zvěře na zmlazování lesa. Ve vyšších polohách díky sníženému tlaku zvěře je zajímavá flóra reprezentována rozmanitými druhy rostlin. Tím se pro jeleny zpestřuje potravní nabídka a mají tak vhodnou alternativu ke smrku ztepilému. V nadmořských výškách 1200–1300 m se smrkový les obnovuje skupinkovitě. Stejně tak jsou místa, kde je velmi husté plošné zmlazení a také místa s jednotlivým zmlazením, která mají charakter parkového lesa. Posledním velkým úkolem našeho NP, všech jeho pracovníků, je vysvětlovat místním obyvatelům, návštěvníkům a komunálním politikům rozdíly mezi přírodním a hospodářským lesem a že les v NP není hospodářským lesem. Je to navracení lesa zpět k přírodě a jejímu vývoji. Je třeba zdůraznit, že příroda není jenom zelený ráj, ale občas je to těžké vysvětlit. 

Dovětek:
Provedli jsme v našem NP analýzu rizik napadení smrkových porostů lýkožroutem smrkovým. Výsledkem bylo, že ve staré části NP bylo asi 7500–8000 ha s vysokým rizikem napadení těchto lesů kůrovcem. Lýkožrout smrkový do současnosti zahubil asi 3700 ha lesa. To znamená, že nám zbývá 4000 ha lesa, kde může proběhnout stejný vývoj.

Ivan Rynda
Co rozumíme pod pojmem zásah? Pouze asanační těžbu nebo jakoukoli lidskou účelovou činnost?

Jakub Hruška
Shrnu otázku jedna a dvě do jednoho, neb si myslím, že není důvod to takto dramaticky dělit. Pojem bezzásahovost. Já si myslím, že ho není třeba vysvětlovat. Bezzásahovost je bezzásahovost. Je to svou filosofií vyloučení jakékoliv lidské činnosti. Nicméně úkolem národního parku je naplňovat i osvětové a výzkumné cíle, takže lze i při bezzásahovém režimu připustit přiměřenou přípustnost návštěvníků, formy výzkumu a dlouhodobého monitoringu. Tedy co se týče bezzásahovosti, je myšlena i bezzásahovost co se týče lovu. Ale protože všichni víme, jakým problémem zvěř ve střední Evropě je, takže pokud by se ukázalo, že spárkatá zvěř příliš limituje sukcesi, používá příliš bezzásahové zóny jako refugia, tak v takovémto případě bychom se bohužel jakési výjimky v bezzásahovosti nevyhnuli. Tady je ještě další věc, a to je bezzásahovost a její význam. Pan profesor Mrkva tady jasně hovořil o procesu, který nazýval tvorbou lesa. To znamená, že my ten les na základě svých nejlepších znalostí vytvoříme a pak ho necháme dále na pospas. A já si myslím, že tady ten inženýrský způsob, kde automaticky předpokládáme, že známe cílový stav toho systému, je v zásadě špatný, a že právě v prvních zónách NP, nehovořím o celých národních parcích, ale o prvních zónách,  by ta bezzásahovost měla být jaksi samozřejmá. První zóna by měla být nebo musí  být jakási laboratoř sloužící k poznání vývoje ekosystému, protože já se nedomnívám, že víme, jak se ekosystémy vyvíjejí. Já se domnívám, že v dnešní době nemůžeme použít geobotanické analogie a podobnou klasifikaci přirozeného či nepřirozeného lesa podle výškových stupňů a lesnických metod. Můžeme položit třeba jen takovou jednoduchou otázku. Jakým způsobem se v dlouhodobém vývoji ekosystému například promítají ve střední Evropě vysoké depozice síry a dusíku? Dokáže někdo zodpovědět tuto otázku? Jakým způsobem bude horská smrčina ovlivněna v dalších sto letech? Je to prostě věc, kterou z ekosystému odstranit nedokážeme a bezzásahové zóny, tedy první zóny, by měly být přesně tou laboratoří, která nám ukáže, jak ten spontánní, neříkal bych přirozený, ale říkám spontánní vývoj lesních ekosystémů bude běžet a že to je to, co bychom si v NP měli hýčkat. V žádném případě to neznamená, že takový bude celý NP, ale bude to nějaká část, kterou tímto způsobem budeme nechávat svému vývoji. A ještě k termínu bezzásahovost. Na Šumavě se v posledních letech hovoří o bezzásahových zónách. Ale nutno si uvědomit, že většina těch bezzásahových zón bezzásahová není. Že i ty zóny na Březníku vlastně byly podsázeny smrkem, kdy se tam ta bezzásahovost z valné části vytratila. A já bych tady svou jednou desetimilióntinou společenské objednávky byl velmi proto, aby první zóny NP byly ponechány spontánnímu vývoji, a abychom diskutovali, jak budou veliké, kde budou, ale abychom nediskutovali o tom, jaké zásahy budeme dělat v bezzásahových územích.

Ivan Rynda
Rád bych vytkl jednu myšlenku, která bývá jen velmi zřídka řečena tak jasně. Totiž názor, že nejcennější území NP mají být použita jako laboratoř spontánního vývoje antropogenně narušeného ekosystému.

Tomáš Vrška
Když pan kolega Hruška začal obecněji nejen o Šumavě, musím říct, že u čtyř českých národních parků vychází každá zonace z úplně jiného pojetí a tudíž představa, že by všechny první zóny ve všech NP byly ponechány samovolnému vývoji nebo byly bezzásahové,  mně připadá kontraproduktivní, protože každý ten park je v jiném stupni ovlivnění člověkem, je v úplně jiných vegetačních podmínkách a především, když parky vznikaly, tak neexistovala žádná společná filosofie té tvorby. To by potom znamenalo prvně mít tuto filosofii, což je samozřejmě úkolem ministerstva, a potom na základě té filosofie upravit tu zonaci tak, aby ta vaše myšlenka, která v tom mezinárodním kontextu je zřejmá a jasná, tady mohla být naplněna. A druhá věc. To se připojím tady k panu doktoru Ryndovi. My vlastně nemáme v žádném našem NP, myslím třeba v řádu tisíců hektarů, původní, člověkem neovlivněné lesy. A je naprosto evidentní a je to samozřejmě doložitelné, že tady existují volné niky. Je proto třeba si položit otázku, jak se vyrovnat s pojetím bezzásadovosti v případě  invazních druhů dřevin. Protože když nějakým způsobem budeme uplatňovat striktní bezzásahovost v Českém Švýcarsku, tak to skončí vejmutovkou. A je naprosto jasné, že když budeme uplatňovat striktní bezzásahovost v Podyjí, tak tam to převálcuje akát, protože tam, kde se proti němu nezasahuje, tak se masivně šíří v tom, co si představujeme pod přirozenými doubravami. A ještě tedy k otázce bezzásahovosti. Já si myslím, že je potřeba dělit ten problém na to, jestli aktivně zasahuji lesnicky, to znamená, jestli provádím třeba nějakou selekci druhů dřevin, nebo zasahuji proti lýkožroutu smrkovému. A na druhé straně, jestli eliminuji naprosto jednoznačný lidský vliv z minulosti, což je například ta absence predátorů. A jestliže vezmu území těch dvou maloparků nebo zjednodušeně řečeno první zóny NP, které všechny jsou relativně malé, pak je třeba vidět to, že se v nich vlastně ta spárkatá zvěř kumuluje v mnohonásobně větším množství než ve volné krajině, protože tam má klid, má tam kryt a má tam přirozený zdroj potravy, který jinde nemá. A ty zkušenosti jsou vlastně takové, že tam dochází k naprosto nejsilnějšímu vlivu a v podstatě jediný způsob, který vede k tomu umožnit spontánní vývoj lesa, aby tedy veškerá přirozená obnova nebyla sežraná, tak tam intenzívně lovit, neříkám krmit. Myslím si, že predátor, ten loví celý rok. My jsme lidé a máme nějaké etické principy a lovíme tedy jen v době lovu. Já  mohu říct z vlastní zkušenosti pouze na případu NP Podyjí že jedině díky desetiletému masivnímu lovu došlo k obnově, nebo dochází k přirozenému zmlazení v doubravách na stanovištích, kde spousta lidí říkala, že tady nikdy nic neporoste. A ono to náhle roste i v doubravách na extrémních stanovištích, a to jen proto, že se ve skalách intenzivně loví. Takže tady si myslím, že je veliký rozdíl v tom, jestli aktivně zasahuji, abych selektoval dřevinné patro, nebo pouze odfiltrovávám ten vliv, který jsme způsobili sami tím, že jsme vyloučili predátory z přírodních procesů. A zvlášť se to týká těch menších území, protože tam ani není možný jejich návrat. Protože pro zvířata s teritoriálním chováním tam není vlastně žádné místo.

Ivan Rynda
Zdá se, že pojem bezzásahovosti byl chápán tak, že je povoleno zasahovat vůči škodám zvěří.

Ladislav Miko
Já se teď pokusím o odbornou diskusi. Chtěl bych vyjádřit  svůj pohled na problém bezzásahovosti a eventuálně otázky tlumení zvěře. Především velmi souhlasím s tím, co říkal pan Vrška o zonaci národních parků a o tom obecném kontextu problému a o nějakém sjednocení přístupu k zonaci. To je jedním z důvodů, proč na ministerstvu vznikla pracovní skupina, která se tím teď velmi intenzivně zabývá. A aby se sjednotil přístup k zonaci nejen v národních parcích, ale i v chráněných krajinných oblastech. Aby se nastavila nějaká společná pravidla a aby každý věděl, když slyší první zóna, co si pod tím má představit, byť ty podmínky musí samozřejmě být reflektovány podle toho území. To ale, co chci říct, je trošku o něčem jiném. Když se podívám na Šumavu a na ostatní národní parky, případně další chráněná území, alespoň podle mého přesvědčení, Šumava skýtá ten největší potenciál pro  přírodní procesy. Když budeme mluvit o vztahu zonace a bezzásahovosti, tak myslím, že je na místě říct, že pro každou konkrétně vymezenou první zónu, pakliže to do toho konceptu tak zapadne, je třeba jednoznačně stanovit, jestli v dané zóně chráníme přirozené procesy neboli v podstatě přirozený vývoj, sukcesi, a nebo jestli chráníme určité sukcesní stádium. Co mám na mysli. V případě bezlesí, na člověkem vytvořených bohatých loukách, s řadou velmi cenných druhů, se bez managementu prostě neobejdeme. A pakliže budou v prvních zónách, tak musíme v těchto případech připustit, že budeme v těchto prvních zónách zasahovat. Na druhé straně, máme ekosystémy, u kterých je možno ponechat přirozené sukcesi, což bych si představoval právě u lesních ekosystémů nebo třeba u ekosystémů typu rašelinišť a podobně. Tam je skutečně možné říct, ano, tady nebudeme zasahovat, protože tam je potenciál k tomu, aby se udržely ty přírodní procesy. 
A k otázce zvěře a toho, co tady zaznělo, si myslím, že věcně s tím lze pouze souhlasit, ale stejně tak jako v případě zásahů nebo nezásahů v prvních zónách chci říct jednu věc. Máme určitou plochu, která je v první zóně, ať už je to Šumava nebo jinde a máme pak podstatně větší plochu ve větších chráněných územích, které jsou v zóně druhé, třetí, potažmo čtvrté. A mně přijde jako velmi důležité říct, že jestliže cílově nám jde o bezzásahovost proti zvěři v prvních zónách, abychom nejdříve vyčerpali všechny možnosti tlumení škod zvěří v těch zónách ostatních a pakliže nebude toto evidentně postačovat, tak můžeme samozřejmě zasáhnout i v zónách prvních. Ale já jsem přesvědčený, že nejdříve musíme vyzkoušet všechny možnosti jak ji tlumit v zónách druhých a prostě v okolí těch prvních zón. Přestat podporovat zvěř v zónách prvních, to je samozřejmá součást bezzásahovosti, a tlumit ji jak to nejvíc jde v zónách druhých a dalších. Pokud ani toto nepovede k výsledku, což se pozná na základu monitoringu, tak budeme uvažovat dál. Já si totiž myslím, že ta úvaha, že zvěř se bude v prvních zónách shromažďovat, je asi správná, ale že kdyby to tlumení bylo intenzívní v tom okolí, tak by toto nebezpečí nebylo tak velké, jaké je teď v tuto chvíli. To je takový podnět k diskusi. Možná, že odborníci z myslivosti zareagují, ale to budu jenom rád. 

Jaromír Bláha
My, když jsme diskutovali o tom, zda ten termín brát jako absolutní bezzásadovost, a nebo zda existují situace, za kterých by měly být zásahy v prvních zónách připuštěny nebo naopak vyžádány, tak jsme se víceméně shodli na tom, že je důležitý ten cíl, a to je ochrana přírodních procesů. První takovou výjimkou, o kterých se domníváme, že by měly být v první zóně připuštěny, je to, co zmínil pan doktor Vrška. A to jsou zásahy vedoucí k eradikaci nepůvodních druhů. Druhou výjimkou je podle našeho názoru zásah v případě požáru. V případě požáru nikdy není zřejmé, zda je to požár založený uměle nebo přirozeně. A požáry v daných podmínkách nepatří k hlavnímu způsobu obnovy, takže se domnívám, že i tento zásah by měl být v prvních zónách akceptovaný. Na další případy už jsme, když jsme o tom diskutovali, nepřišli, byť nijak nepředjímám, že možná další z diskuse vzejdou. Vzhledem k poslání národního parku je určitě potřebné umožnit do prvních zón přístup návštěvníků s tím limitem, že nenaruší vývoj ekosystémů chráněných v první zóně. K těm dalším zmíněným problémům. Problém managementu zvěře. Na základě zkušeností, které vidíme v sousedním NP Bavorský les, se nedomníváme, že zásahy k redukci zvěře budou v prvních zónách nezbytné. A to ani po jejich významném zvětšení. Nicméně je zřejmé, že se bude muset změnit způsob lovu této zvěře nebo způsob regulace této zvěře. Tak jak to dělají v NP Bavorský les a bylo by zajímavé, kdyby pan ředitel Sinner o tom potom několik slov řekl. Zejména o účincích jejich způsobu regulace spárkaté zvěře v přezimovacích obůrkách. A pokud vím, tak v NP Bavorský les mají několik, asi pět, přezimovacích obůrek, které bohatě stačí k tomu, aby spárkatá zvěř byla regulována, přestože tam mají první zóny mnohem větší a komplexnější než u nás. Domnívám se, že dojde-li ke zvětšení prvních zón, tím se vlastně omezí i efekt kumulace zvěře v prvních zónách. Další otázka, která bude pravděpodobně vznesena, je otázka podsadeb. Přičleníme-li do prvních zón území, která jsou z minulosti vlivem člověka změněna, co se týče druhové skladby, domnívám se, že území, která budou takto přičleněna k první zóně, by měla být ponechána vlastnímu vývoji. O to intenzívnější by měla být pěstební a obnovní opatření realizovaná ve druhé zóně. Zóně přechodné, kde by mělo být přikročeno k zásahům, nejen v porostech mýtní zralosti, ale ve všech věkových stupních, tak, aby tyto lesy byly rozčleněny a podsázeny stanovištně přirozenými druhy dřevin. A otázka bezlesí, kterou nadnesl pan náměstek, je řešitelná zonací. Bezlesí, které se rozhodneme ponechat sukcesi, přiřadíme k první zóně. Bezlesí, u kterého bude cílem managementu ochrana druhové skladby, např. prostřednictvím pastvy, by měla být chráněna v systému zonace jako druhá zóna.

Václav Skuhravý
Já si myslím, že bezzásahovost jako taková v podstatě neexistuje. Že můžeme hovořit pouze o zásahovosti, která je nějakým způsobem osvíceně řízena. Záleží na tom, kteří lidé a jakým způsobem tuto zásahovost řídí. Byl tu uveden příklad se zvěří. Já jsem diskutoval ve své knize s dr. Bibelrietherem, prvním ředitelem, kterému jsem říkal, že zásahy proti zvěři jsou zásahy do systému bezzásahovosti. On to zpočátku neuznával. Potom to uznal, že to zásah tedy je. Protože se to týká zásahu na celém prostoru, velkém prostoru první zóny. V podstatě, když se to vezme, tak i taková otázka vylišení té ohraničené zóny, kde se neprovádějí žádné zásahy v NP Bavorský les, už i to je zásah do přírody. Protože tam omezujeme toho kůrovce, ten se nemůže rozmnožovat, a rozmnožoval by se dál nějakým jiným způsobem. Takže tam člověk nějakým způsobem zasahuje. A já si myslím, že člověk do toho bude zasahovat příště daleko více, protože nebuďme spokojeni a neradujme se, že s kůrovcem to končí. Protože údaje ukazují, že kůrovec od Švýcarska přes Bádensko a Rakousko se znovu začíná šířit, a že nabývá na značném rozsahu. V tom Švýcarsku stouplo v minulém roce množství poraženého a zpracovaného dřeva z 1 000 000 ha na 1 200 000 ha. To je obrovské množství. Totéž bylo v Bádensku-Würtenbersku. Došlo k tomu také v Bavorsku, čili musíme počítat, že u nás se znovu kůrovec rozšíří, a že bude nějakým způsobem třeba zásahy proti němu provádět. A já bych tady uvedl dva příklady. Byl jsem v západních Čechách v CHKO Slavkovský les, doporučil jsem tam k poražení 8 stromů. A oni mi řekli, že to není možné, že je to tříhektarová rezervace 80-ti letého smrku na podmáčené půdě. Nebylo to nakonec uděláno a z toho, co tam mělo být chráněno, nezbylo vůbec nic. Totéž se týká Šumavy. Najdeme-li u nějakého rašeliniště od lýkožrouta 20 mrtvých stromů, máme to tedy nechat, aby se okolí zničilo celé a nebo to máme likvidovat? Od toho je tedy osvícenost, aby se řeklo, že v tomhle případě je třeba něco udělat. Protože tady v tom případě zlikvidujeme něco na 5 arech, protože když to necháme, tak se to rozšíří na 2–3 ha nebo ještě víc. 

Radomír Mrkva
K tomu lesnickému inženýrství a k bezzásahovosti bych chtěl říct, že není třeba příliš veliké fantazie, abychom si dokázali představit, že pod smrkovým vegetačním stupněm přichází potom buk, jedle a postupně dřeviny jako je javor atd. Je fakt, že ty dřeviny chceme dostat do smrčin, odkud kdysi zmizely, z celé řady důvodů. No tak je tam musíme uměle vnést. To není žádná velká lesnická extravagance. Proč bychom čekali několik generací, až se to v těchto místech stane vlastně náhodou a začne se tam buk uplatňovat? Vždyť jste nakonec viděli na skladbě semenáčků, kolik tam je smrku. A to díky kůrovci, kterého vy označujete jako přirozený proces; samozřejmě pořád vykládám, že kůrovec nemůže být přirozeným účastníkem ekosystému, kam vlastně nepatří. Tak proč by měl být on vlastně jakýmsi „lesníkem“, který bude provádět přeměnu. Čili čekat několik generací, až se to tam samo nějak bezzásahově vyvine. Nastartuje se tam vznik jakéhosi lesa, který by tam měl být. 
Pokud jde o tu bezzásahovost, tak my všichni, pokud jde o ty fytocenózy, tak to vidíme jednoduše, protože ty neběhají a nelítají. Ale problém je s těmi živočichy. Ti migrují, přelétávají a nectí naše hranice, které my si vytvoříme a tudíž se dostaneme do sporu. To je záležitost nejen zvěře, která neví, kde by se měla pohybovat a množit se. Ale taky toho kůrovce a třeba kormoránů a bobrů. Problém je s tím, že přelétávají do míst, která už nejsou chráněna, a působí škody. A tak je to tedy i s tím kůrovcem. Já si myslím, že veškerá ta snaha, která tady byla, nedovolit a neumožnit, aby se kůrovec dostal do stavu kritické početnosti, aby se dále mohl šířit v místech, kde už je nežádoucí, tak to je opodstatněný management. Až bude taková situace, že  budeme mít přirozené smrčiny a pod nimi bude jakýsi pruh jedlobukových smíšených lesů, tak já jsem první, kdo bude pro to, aby se nechal rozpad ve smrčinách kůrovci. To prostě, abychom se podívali, jak ten vývoj tam má běžet. Naštěstí v takové situaci byli v Bavorském lese, kde je to v podstatě tak uspořádáno. Takže si to dovolili, ale jaksi jim nedošlo, co to udělá na naší straně. Takže my teď máme problém.

Stanislav Vacek
Nejsem velkým přítelem zásahů v prvních zónách NP. Ale ještě bych tady chtěl zmínit jednu výjimku, kdy je to potřebné. Byla tady zmíněna několikrát problematika podsadeb. Podsadby navrhujeme zejména v prvních zónách NP. Doporučujeme je, neboť jsme se pro ně rozhodli při managementu v KRNAPu na lokalitách silně ohrožených intraskeletovou erozí. Chtěl bych zde zdůraznit, že jak KRNAP, tak i NP Šumava patří k lokalitám v ČR, které jsou silně ohroženy intraskeletovou erozí. Když tam necháme působit pouze přírodní procesy, tak dojde na spoustě lokalit k vystupování sutí a procesy se tak dostanou do rozporu s tím, co jsme tam chtěli původně chránit. A ještě k vylišování prvních zón v souvislosti s bezzásahovostí. Myslím si, že první zóny by měly být vylišovány podle nějakých kvantitativních kritérií, jak jsme je vylišovali v rámci grantu VaV, který skončil zhruba před dvěma roky. Pokud zde do určité míry fungují procesy autoregulace, tak ty zóny jsou vylišeny dobře, ale je řada prvních zón, kde probíhají ireverzibilní procesy, jako je intraskeletová eroze. Myslím si, že tyto lokality nemůžeme nechat spontánním procesům. Na těchto lokalitách doporučujeme podsadby. Jako určitá východiska obnovy a zachování toho původního biotopu, který tam je hlavní součástí motivace ochrany přírody.

Vilém Podrázský
Já jenom možná trošku na odlehčení, ale samozřejmě i vážně. Když mluvíme o bezzásahovosti, tak vzhledem k tomu, že jsme v kulturní krajině, vždycky narazíme na nějaké bariéry. A pan dr. Bláha na to narazil taky. Na problém ohně. Když se na to podívám očima ekologa, tak v přírodním lese neexistuje přirozenější faktor, než je oheň. Dá se říci, že přírodní les není bez ohně přírodním lesem. Tam, kde jsou přírodní lesy ve větší míře, třeba v Severní Americe, mají odvětví, specializaci, Fire Ecology. Taková univerzální rada amerických ekologů je, když si nevíte v lese rady, tak to zapalte. Tolik tedy na odlehčení a teď vážně. Jde o to, že narážíme na to, že nějaký faktor přestane odpovídat našim představám, buď v území samém, které chceme chránit, nebo mimo ně. A na ty limity narazíme dříve nebo později v případě každého nepřirozeného stavu. Určitě vidím prostor pro poměrně značná území, i řádu tisíců hektarů, kde jsou podmínky pro ponechání spontánních procesů. A o to větší pozornost musíme věnovat sousedním plochám a lidem, kteří tam žijí. Není to divočina. A ještě možná na odbočku, padl zde několikrát ten termín lesní inženýrství, lesnictví. Já bych se moc přimlouval za to, abychom se přestali dívat na lesnictví jako na úzký obor, který zajišťuje pouze těžbu, dopravu a prodej dřeva. Ono je to s lesnictvím trochu jako s medicínou. Pro někoho je to povolání, pro někoho je to podnikání a pro někoho to může být i věda. Když se podíváme na naše odborníky, jmenujme alespoň prof. Jeníka, kolegu Igora Míchala, tak jejich původní vzdělání je také lesnické. Takže lesnická věda zde má co říct. Nelze všechny lesníky  řadit k dřevožroutům.

Michal Šíp
V okolí Grafenau je malé občanské hnutí, které bojuje za zavedení hospodářských zásahů do lesa v NP. Jsou velice aktivní, je jich málo, je to přehledná skupinka. A teď předala petici Bavorské zemské vládě. A té bude vysvětleno pracovníky parku, že se tam les zmlazuje a že zmlazení funguje právě na těch plochách, kde se nezasahuje. Ještě bych řekl něco k erozi, jak to vidím v NP Bavorský les, kde jsou částečně velmi strmé stráně. Tam, kde zůstanou ležet kmeny, tam právě se ta eroze nemůže odehrávat. Je to zablokované docela jednoduše mechanicky. V tom nebezpečí nevidím a vědecké poznatky, které jsou, říkají, že eroze nepředstavuje nebezpečí.

Ivan Rynda
Cituje ze zaslaného příspěvku Karla Pracha.
Lesnické zásahy redukují, a dokonce je to exaktně dokázáno, přirozený nálet až o 80 %. Navíc podpoří expanzi konkurenčně silných bylinných dominant a pionýrských dřevin jako je bříza nebo vrby. Naopak snižují pravděpodobnost uchycení cílových listnatých dřevin a celkově narušují fungování ekosystému. Bylo též zjištěno, že jsou zbytečné jakékoliv výsadby smrku. Naopak možné jsou podsadby místu odpovídajících listnáčů, hlavně buku, jeřábu a klenu. Dnes lze celkem s jistotou předpovědět, že zcela přirozenou obnovou vznikne zcela mezernatý les, který bude sám mnohem odolnější potenciálnímu žíru lýkožrouta v budoucnu než hustý zapojený les. Představa, že les musí být zapojený, je lesnická tradiční představa a je mylná. 

Ivan Rynda
Poslední téma je zonace. Jde o to, zda zonaci zjednodušit, harmonizovat ji, ve všech čtyřech národních parcích do jednoho jednotného systému. Je-li možné ji revidovat za současného omezení jádrové zóny na několik větších jednotek s bezzásahovým režimem tak, aby byla obklopena nárazníkovými zónami. Je tu celkem devět subtémat.

Tomáš Vrška
Obecně ke sjednocení zonace, protože se tím na našem pracovišti dlouhodobě zabýváme. Filosofie, kterou by naše ministerstvo mělo ztělesňovat, by měla stát právě na těch obecných principech. Pokud do prvních zón zařadíme lesní společenstva, která splňují nějaké jasně definované parametry pro to, abychom je například mohli označit jako přirozený les, tak dojdeme k názoru, že nemáme žádná souvislá velká území. Samozřejmě je to otázka parametrů pro to vymezení. Ale pokud zůstaneme u těch nejprimitivnějších, jako zastoupení hlavních druhů dřevin a nestejnověkost porostů, tak nenajdeme v České republice souvislé území v řádu tisíců hektarů, které bychom mohli souhrnně dát do první zóny nějakého národního parku nebo chráněné krajinné oblasti. A tudíž je to otázka striktnosti nebo charakteristiky vymezení zón. Na ni navazuje to předchozí téma bezzásahovosti, neboli zřeknutí se jakékoliv činnosti člověka v těchto porostech. A to už je zase věc politického rozhodnutí; jestliže se budeme bavit o přirozeném vývoji, tak ten by měl probíhat v přirozených společenstvech a v přirozených podmínkách. A je to zase otázka nastavení té obecné definice, co vlastně považujeme za přirozené prostředí a jestli pro nás je akceptovatelné, že v národním parku XY v rámci arondace zahrneme do národního parku 25 % lesních porostů, které jsou prokazatelně uměle vytvořené s nepůvodní dřevinnou skladbu atd.V případě našich dvou horských parků to budou porosty se smrkem naprosto nepůvodního ekotypu, stejnověké atd. 
Myslím si, že i pro tu čistotu terminologickou by se potom mělo rozlišovat, jestli budeme hovořit o přirozeném vývoji probíhajícím v  přirozených podmínkách,  anebo o samovolném vývoji, který může probíhat kdekoliv a jakýmkoliv způsobem. Protože obecně řečeno, ponechat samovolnému vývoji můžeme cokoliv, ale je otázka, jestli to vůbec chceme. A je to potom ještě obecně v prvních zónách NP otázka disturbancí, kterým jsou vystaveny fragmenty původních nebo přirozených lesů, protože ony se setkávají s tlaky a vlivy, se kterými by se, kdyby jich existovaly velké souvislé komplexy, nikdy nesetkaly. Například v případě Šumavy s nějakým silnějším vlivem kůrovce, než který by nastal v přirozených porostech, protože bychom neměli Šumavu zjednodušovat jen na horské smrčiny. Převážná plocha národního parku leží v nižších vegetačních stupních čili na stanovištích, kde, nemůžeme to vědět přesně, ale rámcově se shodneme, že se tam výraznou měrou dříve vyskytovaly i jiné dřeviny než smrk. Ten jejich poměr může být diskutabilní, a jestliže ty dřeviny tam chybějí a my se zřekneme toho je tam vnášet, tak se dostaneme k tomu, že tam probíhá vývoj, který nelze nazvat přirozeným, protože v přirozeném lese by na místě jedlobučin nikdy nevznikla stejnověká monokultura, kterou bychom potom ponechávali přirozenému vývoji. A k tomuto vlastně dochází ve všech parcích, protože všude v rámci té arondace i v těch prvních zónách jsou tyto kousky, tyto zbytky. V  našich dvou „maloparcích“ v nižších polohách jsou to zase jiné druhy dřevin, které různým způsobem narušují nebo mění tu dynamiku. A nakonec vždycky dojdeme k tomu, že to je politické rozhodnutí, jestli chceme být striktnější z toho pohledu lesnického a rekonstrukčního, anebo striktnější z toho pohledu ochrany přírodních procesů. Protože naše legislativa, zákon i nařízení vlády, kterým se zřizují naše tři národní parky plus zákon o NP České Švýcarsko, vždycky striktně hovoří, že v prvních zónách je předmětem ochrany obnova nebo udržení samořídících funkcí a vlastně existence toho ekosystému, který je předmětem ochrany. A protože to není v legislativě vyprecizované, samozřejmě můžeme vést dlouhou diskusi, pokud mi zanikne vlivem samovolných procesů ten předmět ochrany, jestli je důležitější ten proces anebo do procesu zasáhnout a zachovat ten předmět ochrany, kvůli kterému to území bylo vyhlášeno. Tady myslím ty případy šumavské, ale ony jsou i v Podyjí, abych dal úplně opačný příklad z jiných vegetačních poměrů. Není to otázka jenom horských smrčin. 
Poslední věc, protože zonace souvisí s bezzásahovostí a tady byly otázky dosud o kategorii bezzásahového území a podobně. Samozřejmě tento termín v naší legislativě vůbec není a myslím, že by měl být zaveden pouze  v případě, že by se jasně řeklo, že první zóny budou striktně bezzásahové. Doposud je vnímán tak, že větší území prvních zón jsou bezzásahová, ale že zásahy v nich de jure u nás nejsou vyloučeny, to znamená, že bezzásahový režim je možný, ale není nařízen, alespoň podle současných právních předpisů a tudíž by asi ani nebylo dobré spojovat pojem bezzásahovost s nějakou kategorií ochrany. Žádná kategorie to není a máme kategorie zvláště chráněných území, přičemž velkoplošná se ještě dělí do zón. Myslím, že toto by se z diskuse mělo odfiltrovat, aby to nebylo matení pojmů.

Ivan Rynda
Jestli tomu dobře rozumím, tak odlišit přirozené procesy v přirozeném prostředí, a ty ochraňovat, od procesů samovolných v prostředí antropogenně zatíženém a ty neochraňovat.

František Urban
Na téma zonace a zásady její změny. Praktické vytyčení zonace v národním parku Šumava. Šumava má jednu velkou nevýhodu, že všechna cenná území, všechny cenné ekosystémy nebo porosty jsou roztříštěny do mnoha malých ostrůvků, které vytvářejí sice určitá souostroví třeba v okolí modravských slatí, ale v podstatě to jsou velice izolované lokality. A my máme teď dvě možnosti. Buďto z těchto cenných věcí, jako jsou rašeliniště nebo zbytky pralesovitých porostů, udělat určitá krystalizační jádra, na která se budou postupně nabalovat další porosty. To znamená udělat z nich první zónu, která se bude postupně zvětšovat, podle toho, jak se nám podaří okolní porosty přizpůsobit tomuto jádru. Anebo když to někoho dráždí, že těch zón je příliš mnoho, tak tedy můžeme udělat několik velkých prvních zón, není to vůbec žádný problém, záleží to na skutečné společenské objednávce a ty drobné, cenné ostatní porosty prostě hodit do druhé zóny. Na jejich osudu se vůbec nic nemusí měnit. V druhé zóně také mohou být bezzásahové porosty, proč ne. Ale nebudou na té mapě křičet, tady jsem jako ostrůvek a dráždím přívržence velkoplošných prvních zón. To je skutečně na rozhodnutí. Já osobně si nemyslím, že ta první metoda je úplně špatná, ale když se rozhodneme pro tu druhou a uděláme několik velkých prvních zón a to, co se nám do nich nevejde, co je mimo, to prostě hodíme do zóny druhé a budeme to prostřednictvím lesního hospodářského plánu tolerovat, pak si musíme ale uvědomit, že v těch velkých prvních zónách se musíme naprosto rozloučit s jakoukoli bezzásahovostí, protože tam nám do toho velkého celku přijde spousta porostů, které budou ten zásah vyžadovat. Nebo u nich dojde k absolutnímu kolapsu toho stanoviště a potížím, které mohou přerůst v novou kalamitu. Takže tyto dvě možnosti tady jsou. Ta první, jak se zdá, je základ zonace z roku 1995 a je zamítána z nejrůznějších důvodů. Vypadá eticky. Souostroví, ostrůvky prvních zón. Dobrá, přejděme na tu druhou, ale pak si musíme být jasně vědomi toho, že ta druhá zonace, kterou dáme do bloků, bude obsahovat spoustu balastu. 

Jaromír Bláha
Otázka, zda při tvorbě prvních zón, zonaci, upřednostnit kritérium velikosti a jejich ucelenosti, anebo kritérium jejich přírodního stavu, tedy míry jejich přirozenosti. To je otázka, která je nelehká, která se diskutuje několik posledních let obecně a v posledních dvou desetiletích se stejně tak jako tady diskutovala i v zahraničí v rámci ochranářských organizací IUCN, Světového fondu ochrany přírody a i v ostatních chráněných územích Evropy. Výsledek té diskuse je takový, že se dostal v zahraničí i do učebnic a je takový, že prioritní kritérium pro vymezení první zóny je jednak jejich velikost a ucelenost a za druhé ochota je nechat jejich přírodnímu vývoji. Otázka míry přirozenosti je kriterium pomocné, ke kterému by se mělo též přihlížet. Uvidíme, jestli ta diskuse, která se vyvíjí u nás, dospěje ke stejným závěrům. Další otázka, která zde byla nadnesena, je, jestliže dojde k vytvoření těch několika bloků velké první zóny, co s těmi ostatními fragmenty, které jsou skutečně zbytky přirozených lesů a zda je dát do druhé či do první zóny. Náš názor je takový, že by měly v první zóně zůstat, nicméně vzhledem k tomu, že ty malé ostrůvky zcela ponechané bezzásahovému režimu jsou určitým rizikem, vzniká zde otázka, zdali je možné ten cíl ochrany přírodních procesů na tak malém území dodržovat. Proto se domníváme, že je možné je ponechat v první zóně s tím, že tam další zásahy budou, např. asanace padlých polomů budou přípustné. 
Co však je stejně důležité, je debata nad zásahy v té přechodné druhé zóně. To znamená v té druhé zóně, se kterou počítáme výhledově, že ji zařadíme do první zóny. Už tu bylo řečeno, že je nutné mít stanovený jasný plán, kdy a které území počítáme, že k té první zóně přičleníme a tomu uzpůsobit jejich management. Rád bych zmínil některá managementová opatření, a to opatření proti kůrovci, návštěvnost a odvoz dřeva. Co se týče výskytu kůrovcové kalamity, v doporučení IUCN je vytvořit ty velké bloky bezzásahové první zóny a pufrační zónu. A jak jsem říkal ve svém úvodním vystoupení, navrhovali bychom tuto trvalou pufrační první zónu vymezit jako trvalou druhou zónu, zejména na hranicích národního parku. A v té přechodné druhé zóně stanovit v případě výskytu kůrovce jasná pravidla, která povedou pokud možno k utlumení napadení kůrovcem, ovšem ne za cenu toho, že výsledek zásahu proti kůrovci budou rozsáhlé vykácené plochy, které jdou v podstatě proti cíli převodu do první zóny a oddalují tu vizi přirozeného lesa ne o desítky, ale o stovky let. Navrhujeme provádět v té přechodné druhé zóně důsledná opatření, důslednou asanaci kůrovcem napadených stromů, pakliže se jedná o jednotlivé napadené stromy nebo jejich ohniska, tak jak tu bylo řečeno, aby ten zásah byl pokud možno rychlý, efektivní a nedošlo ke vzniku kůrovcové kalamity v té přechodné druhé zóně. V případě, že kůrovec přejde do této druhé přechodné zóny ze zóny první, z těch velkých bezzásahových bloků, je třeba rozlišovat, zda se jedná o nějaké soustředěné napadení, o postupující frontu a v tom případě kůrovci ustoupit a netěžit jej plošně, počkat, až dojde na frontě k rozpadu populace nebo k jejímu poklesu a potom důsledné zásahy obnovit. Nicméně velice důsledně asanovat jednotlivé napadené stromy, ohniska, která zakládají migrující jedinci, čímž se omezí rozptyl té kalamity a celkově se postup té kalamity zpomalí. Tolik k managementu kůrovce a domníváme se, že i v té přechodné druhé zóně by měl být omezen odvoz dřevní hmoty z důvodu návratu živin atd. Domníváme se, že by bylo možné odvážet dřevo z okolí lesních cest, nicméně nezajíždět mechanizací do porostů. Což je alternativa v současné praxi, kdy je stanoven limit 20 % ponechané dřevní hmoty. Dále se domníváme, že je potřeba omezit i v této přechodné druhé zóně lesní cestní síť, a to také z důvodu návštěvnosti. Jako velice negativní trend vnímáme to, že z národního parku mizí pěší turisté a jsou nahrazováni cyklisty. Je to asi tím, že lidé, než aby šli pochodovat desítky kilometrů po lesních asfaltkách národních parků, tak jdou radši na výlet pěšky někam jinam. Domníváme se, že umožnit bezprostřední přírodní zážitek může národní park mnohem více pěším turistům než cyklistům a i z hlediska ostatních důvodů bychom doporučovali omezení rozvoje cestní sítě.

Petr Zahradník
Já nebudu tady nějak řečnit, já bych spíš chtěl položit ještě jednu doplňující otázku panu doktorovi Bláhovi. Mě by strašně zajímalo, kde a jakým způsobem se uplatňuje ochrana proti lýkožroutovi smrkovému tak, aby později nemuselo dojít ke kácení stromů. Já se touto problematikou zabývám dost dlouho a v podstatě neznám metodu, která by v podstatě umožnila efektivní zásah proti lýkožroutu smrkovému, tak abychom zamezili dalšímu šíření bez toho, že bychom vlastně káceli a následně asanovali kůrovcové stromy. Samozřejmě, budu-li to dělat v prvopočátku, tak ta plocha vykácených stromů bude podstatně menší, než když to budu dělat později, ale to je jádro sporu, kvůli kterému tu v podstatě i jsme.

Jaromír Bláha
Myslím, že se jedná o nedorozumění, nemyslel jsem, že by se ty napadené stromy kůrovcem v přechodné druhé zóně neměly kácet. Mluvil jsem o tom, že by ta asanační kácení stromů měla být uplatněna u jednotlivých napadených stromů či skupinek. V případě, že se objeví rozsáhlejší napadení, které bude znamenat vznik velkých holin, tak té frontě ustoupit a počítat s tou časovou dimenzí té kalamity a obnovit ty zásahy po rozpadu té kůrovcové fronty. Nicméně těmi asanačními zásahy míním kácení. Vhodné by bylo doplnit je větším využitím bariér feromonových lapačů, využít zkušenosti doktora Jakuše atd.

Ladislav Miko
Chtěl bych zmínit ještě dva aspekty zonace, které zde ještě nepadly a které mají docela jiný rozměr, a přesto je nemůžeme pominout. Speciálně v té otázce prvních zón v národním parku Šumava. Ten první, jsem již říkal stokrát, ale chci to zopakovat i na tomto fóru, protože si myslím, že je důležitý a docela pragmatický a praktický. A sice, nakolik menší počet velkých ploch v prvních zónách znamená zásadní a výrazné snížení celkové kilometráže hranic mezi první a druhou zónou. A protože vím prakticky z minulosti, že celá řada problémů vznikala právě na těchto hranicích a nikoli uvnitř prvních zón, tak jako praktický důsledek toho říkám, že je třeba vzít v úvahu i tento aspekt. Tím nemíním, že budeme vytvářet ideální kruhové první zóny, které mají nejmenší obvod, ale jistě rozumíte, o co tady jde. Řada sporů o tom, zda ten či onen zásah je či není v první zóně a tudíž může být nebo nemůže být proveden, prostě vyplynula z toho, že první zóny mají příliš mnoho hranic, které se velmi těžko v terénu rozlišují zvláště v oblasti, kde je kůrovec. To je jeden aspekt, neříkám, že je hlavní, ale rozhodně je třeba ho vzít v potaz při úvahách o scelování prvních zón. 
Druhý aspekt, který je docela důležitý a kterým se vrátím širokým obloukem k doporučení ze správy mise IUCN, je, že i uvnitř prvních zón, které budou určeny jako bezzásahové, se počítá, nebo dokonce doporučuje, s vymezením určitých ploch, které mohou být nazývány monitorovacími nebo nějak jinak, kde se bude velmi bedlivě sledovat, jakým způsobem se bude ten ekosystém vyvíjet. A podle toho, co tam bude pozorováno, se bude následně reagovat a případně i s nějakým omezeným zásahem. Já myslím, že tohle je podstatná věc, protože když se kladou různé názory kategoricky proti sobě, tak se velmi těžko hledá řešení. Ale pokud se ta doporučení čtou detailně a podrobně a vezmou se v úvahu ta praktická hlediska, tak i po dosavadní diskusi stále zůstávám optimistou a myslím si, že to řešení prostě v NP Šumava najdeme, že existuje a že se nakonec všichni dobereme k tomu, že ho můžeme větším či menším dílem i svým přesvědčením a svojí autoritou podpořit.

Stanislav Vacek
Já si ještě neodpustím jednu poznámku k harmonizaci zonace, o které se tu ještě nemluvilo. Základní podmínkou pro fungování autoregulačních procesů v těch prvních zónách je velikost minimálního areálu. Myslím si, že veškeré první zóny by měly být tak veliké, aby přesahovaly výměru toho minimálního areálu, jako základní podmínky fungování procesu autoregulace.

Všeobecná diskuse k dnešním tématům k NPŠ.

Jakub Hruška
Já bych měl spíš takový námět než konkrétní diskusní příspěvek. Okolo problému Šumavy se vedou diskuse dlouhá léta, a když jsem se teď seznamoval s různými zprávami a stanovisky, které k tomu zazněly za poslední dobu, tak... Je tady studie Národního lesnického komitétu, je tady studie hnutí Duha, plán péče vypracovaný NP schválený ministerstvem. Protože ta dnešní debata, kterou tady vedeme, je na akademické půdě a byla prezentována zejména jako diskuse vědeckých odborníků na problematiku, tak já tady v tom spektru vyjádření a navržených řešení postrádám studii, která by byla podepsána nějakou vědeckou institucí, třeba akademií věd. Protože vím, že existují prohlášení nebo závěry, které vydal Botanický ústav nebo Entomologický ústav a že by bylo dobré. aby stejně jako ty nevládní organizace a park udělaly soubornou studii, přimlouval bych se za to, aby taková souborná studie byla vyžádána od ústavů akademie plus třeba vysokých škol, kde se tato problematika řeší, aby do té mozaiky současných názorů a interpretace faktů přibyla ještě tady ta kostička do  mozaiky. A současně v tuto chvíli už by bylo taky dobré, protože těch názorů a doporučení a vyhlášení existuje za ta léta velké množství, udělat takovou rešerši názorů, které na ten problém existují. 

Ivan Rynda
Děkuji za podnět, pro přesnost připomínám, že ta studie národního lesnického komitétu částečně rešeršní charakter má, a že se o to snaží bez nároku na úplnost, to bych nerad hodnotil. A chápu to tak trochu jako výzvu pro Ministerstvo životního prostředí, zda by si třeba takovou studii od akademické sféry objednalo.

Jaroslav Boháč
Chci jen říct k této výzvě, že v současné době se rozbíhá mezinárodní projekt, který je součástí programu Interreg. Týká se zemí Střední Evropy a podunajského regionu a nazývá se v češtině Integrovaný management chráněných území. Ten projekt se rozbíhá od letošního května a byla tam navržena právě taková případová studie Šumavy, proto jsem se zúčastnil tady toho jednání a můžu říct, že cílem tady toho projektu bude vytvoření nějakého expertního systému na základě nejlepší praxe a mezinárodních zkušeností. Jsou tam Rakušané, Italové, Slovinci a Česká republika. Součástí zápisu budou i WWW stránky, kde si budete moci prohlédnout a přečíst něco o tomto projektu a doufám, že v příštích třech letech, kdy bude ten program probíhat, budete pozváni jako experti na několik setkání, která budou probíhat právě v ČR v souvislosti s takovou případovou studií o Šumavě. Jedním z cílů tohoto projektu je vytvoření návrhu managementu na základě mezinárodních zkušeností, který ovšem nebude závazný pro správu parku.

Vilém Podrázský
Nejdříve k tomu problému rešerší. Ty se dělají průběžně v rámci jednotlivých grantů. Byla jich řada publikována a pokud vím, tak  výzkumné oddělení národního parku je shromažďuje a monitoruje, čili by asi bylo dobré, aby jednou za čas to bylo vydáno i veřejně. Čili tato činnost probíhá. Samozřejmě čím více institucí z různých oborů to bude dělat a bude to dávat k dispozici pro Správu NP, tím lépe. Takže každá instituce, i když má nějaký výzkumný projekt sebe širší, to postihne jen do té míry, do jaké má specialisty, kteří v ní pracují. To je ta první otázka. A pak bych se navíc zastavil u těch závěrů institucí. To si může dovolit skupina lidí, nebo instituce, která je úzce zaměřena. Národní lesnický komitét, ano. Možná některý ústav, ale spíš možná oddělení ústavu akademie věd, určitě ano. A  z vlastní zkušenosti, kdybych chtěl dát na stůl stanovisko lesnické fakulty, tak ho nikdy nedám. Protože je zde řada špičkových specialistů, ale každý pak bude mít vlastní interpretaci. A já to nemohu, nikdo to na fakultě nemůže zlomit do jednoho jednotného hlediska. Narazil jsem na to já a narazili na to někteří moji kolegové. Nelze dát jednotné stanovisko instituce, když je akademická, tím pádem demokratická a může to vést až k sebedestrukci.

Ivan Rynda
V povaze vědy jest pochybnost.

Vladimír Zatloukal
Chtěl bych se krátce vyjádřit k bezzásahovosti. To, co se tady probíralo, vcelku reálně vystihovalo situaci. Zapomnělo se v tom detailu na jednu záležitost a to jsou revitalizace vodního režimu, které se v prvních zónách dělají a osobně je považuji za velmi důležitou výjimku, kterou je třeba dělat. Při tom probírání bezzásahovosti jsme dost taktně obešli problematiku kůrovce, ta zazněla spíš potom s managementem porostů. Já osobně nevidím podstatný rozdíl mezi tím, jestli zasahujeme proti jelení zvěři, protože tam chybí přirozený regulační faktor, kterým jsou velké šelmy, nebo jestli zasahujeme proti kůrovci, protože tam chybí přirozená bariéra šíření kůrovce. Čili je otázka, zda se k tomu postavíme principiálně nebo budeme hledat únosnou míru společenského konsensu. Co se týká zonace, tak ono to tu částečně zaznělo, ale ne úplně přesně. Tak NP Šumava v rámci projednávání plánu péče, při hledání konsensu s obcemi, dospěl k závěru, že obce nechtějí zpralesovatění Šumavy a nemůžeme hned natvrdo v prvním deceniu nebo v druhém deceniu existence parku chtít 75  % první zóny. Na druhé straně jsme se domluvili na tom, že to minimum, těch 50 %, obce akceptují. Druhý krok, který měl víceméně politický ráz, ale zároveň stanovil odborné mantinely pro budoucí první zónu, bylo nalezení konsensu na tzv. II C zóny, což je trvalá druhá zóna. Pak se nám velmi zkomplikovala situace vydáním rozsáhlých majetků, 6 000 ha ze státního vlastnictví obcím. Ty jsme celé dali do II C zóny, protože vzhledem k nutnosti refundací, které by vznikaly s omezením hospodaření na těchto majetcích, jiná možnost ani nebyla. Přesto se nám podařilo nalézt konsensus na této trvalé druhé zóně, která má cca 25 % rozlohy. Třetí zóna, která je mimo les, má 5 %. Takže prostor pro budoucí rozšiřování první zóny v NP Šumava nepřímým vymezením představuje 70 %. To je prostor, ve kterém je třeba v následujících 20-ti či 30-ti letech hledat konsensus s obcemi. Myslím, že udělání ukvapeného kroku, který by velmi striktně už teď stanovil natvrdo, že první zóna bude 70 nebo 75 % by vneslo velmi velký neklid do regionu, protože nikdo z nás ani při nejlepší vůli nemůžeme odhadnout, jak se budou vyvíjet přírodní podmínky, klima, socioekonomické poměry atd. Takže já bych v tomto směru nabádal k velké opatrnosti a obezřetnosti. Já po těch zkušenostech, které jsem strávil na Šumavě, si na mou duši dovedu představit, že tam necháme uschnout 20 000 ha lesa. Dovedu si to představit, když na to bude společenská objednávka a bude na to nalezen společenský konsensus. Ale zatím taková situace není. Společenská objednávka, vyjádřená v § 2 zákona, vládního nařízení, kterým se zřizuje NP, takto nezní. A společenský konsensus zejména v regionu na takový postup není, čili bych skutečně před nějakou přílišnou ukvapeností varoval. Jenom krátce a už skončím. K tomu, co říkal pan doktor Bláha. I to si dovedu představit, že by se udělalo. Následky myslím, že dokážeme předvídat. Dopadlo by to podobně, jako to dopadlo v období předchozím, kdy vznikly rozsáhlé bezzásahové plochy, kde se kůrovec nechal vygradovat a asanační zásahy kolem vedly ke vzniku holin, anebo by znamenaly průnik daleko do hloubky území.

Jan Farkač
Po zkušenostech z minula v této kauze jsem zde jako soukromá osoba. Dotyční pochopí, proč to říkám. Dovolil bych si navrhnout jednu věc, možná pro další setkání. Doposud tu hovoříme o 3 až 5 druzích dřevin a o jednom druhu bezobratlého živočicha. První zóny národního parku, ať je to jakýkoli, kdekoli na světě, nejsou zřízeny jen na ochranu tří či pěti druhů dřevin a sledování jednoho druhu brouka, ale třeba na podstatně větší skupinu bezobratlých živočichů. Tím mám na mysli především epigeicky žijící zvířata, která mají bezprostřední vazbu na mikroklimatické podmínky, které jsou pro ně naprosto limitní. Z tohoto pohledu mi připadá naprosto scestné se omezovat na to, co tu bylo tři hodiny ventilováno. Proto bych doporučoval obrátit pozornost i tímto směrem, protože bez studia epigeicky žijících zvířat se  nikdy nedozvíme k jakým změnám v ekosystému došlo, a to především proto, že na velkých odlesněných plochách dochází k drastickým mikrostanovištním změnám, které zásadně ovlivňují epigeicky žijící zvířata, především druhy reliktní a nebo typicky lesní. Lze to dokumentovat v řadě příspěvků, které byly v tomto směru předneseny. Profesor Podrázský zde mluvil o nejednotnosti na konkrétním pracovišti či pracovištích. Nejinak to je i na našem pracovišti a tím chci říct, že existuje sborník Lesnické fakulty ČZU, který se věnuje Národnímu parku Šumava, kde je řada příspěvků a kde je závěr z hlediska epigeonu dostatečně komentovaný v mém příspěvku z roku 2000. Inženýr Zatloukal ví, o čem jsme diskutovali mnohokrát a do dneška mi nebylo nikdy potvrzeno, že lze obnovit lesní horské ekosystémy způsobem velkoplošného odlesnění. V žádném případě. 

Ivan Rynda
Tento problém je úplně jasný a všichni přítomní jej mají v podvědomí, nebo spíše jenom v povědomí, protože není vyvoláván v život kůrovcovou gradací.

Jeňýk Hofmeister
My jsme se tu na začátku shodli na tom, že Šumava je ve střední Evropě jedinečný a unikátní prostor pro možnost dát prostor přírodním procesům nebo spontánnímu vývoji lesního ekosystému. Velmi pěkně to vyjádřil pan doktor Miko. Z té další diskuse se mi však zdá, že se to poněkud vytratilo. Řada z nás vidí před sebou cíl vyrobit tady přirozený les a pak teprve dát prostor přírodním procesům. Já si myslím, že ta Šumava je tak různá, že hned dneska bychom měli umožnit v co největší míře ty spontánní procesy tak, jak jsme to třeba viděli, že se to dělá v NP Bavorský les.

Ivan Rynda
Myslím, že v tom ale problém nebyl. Procesy ano, ale problém byl v čase a prostoru – kdy a kde.

Václav Skuhravý
Mně se líbilo moc toto zasedání a zvláště se mi líbilo, že se ukázalo, jak složité jsou tyto problémy. Všichni jistě viděli, že nic v tomto směru není jednoduché. A právě mě velice mrzí, když poslouchám takový program „Nedej se“, kde je to všechno podáno tak zjednodušeně, že to prostě člověka mrzí. A tak bych se chtěl obrátit na ty, kteří se toho zúčastní, aby i tam se snažili tu složitost ukázat.

Ladislav Miko
Chci hlavně reagovat na tu výzvu, dát dohromady nebo sesbírat názory odborné veřejnosti a vedle toho vzít v úvahu, že ty názory jsou nesjednotitelné, protože jsou svobodné a jsou z různých úhlů pohledu. Vrátím se k tomu, co jsem říkal úplně na začátku. Za prvé, určitě v naší práci o takovýto materiál máme zájem a otázka je jen hledání formy. Jakým způsobem to udělat a taky, aby to nebyla otázka na mnoho let, když vím, že budeme moci čerpat jen z věcí, které již byly udělány, protože ty výzkumy za několik měsíců ani několik málo let nelze udělat (taky jsem pracoval v 10 let v Akademii věd). Na druhé straně chci zdůraznit jednu věc. Říkal jsem na začátku, že bych rád od někoho slyšel nikoliv jenom zda doporučuje ten či onen postup a jeho zdůvodnění, ale to, co je pro mne velmi důležité, je znalost důsledků toho či onoho postupu. Čili dovolím si obecně vyzvat naši vědeckou obec, aby v tom stanovisku, o které ho určitě nějakou formou požádáme, přistoupila k predikcím možných trajektorií vývoje, k možným řešením problémů na Šumavě, s tím, že zhodnotí ze svého pohledu, a to každý svobodně (tudíž každý ústav nebo škola tam může dát několik stanovisek),  jaká vidí v tom či onom postupu pozitiva, rizika a problémy. Co by bylo potřeba řešit a za jakých podmínek. Protože v konečném důsledku, jak tu bylo řečeno, státní správa bude mít za úkol nějakým způsobem se rozhodnout a říct, co bude dál. Já bych byl hrozně rád, kdybychom na ministerstvu rozhodovali se znalostí všech důsledků možných postupů. Pokud budeme vědět, jaké budou důsledky toho či onoho postupu, je už skutečně naší zodpovědností, k čemu se přikloníme. My jsme připraveni, minimálně já jsem připravený, tu odpovědnost nést. Tady je zásadní vědět, co to či ono rozhodnutí bude mít podle nejlepšího vědomí a svědomí vědecké obce za následky. A o to bych vás chtěl požádat. Zcela otevřeným způsobem se vyjádřit ke všem možným variantám toho vývoje a hledat řešení, jak eliminovat případné negativní důsledky té či oné varianty, protože každá určitá pozitiva a negativa má.

Pavel Cudlín
Jsem velice rád, že jsme měli tu příležitost s Michalem Markem za Ústav ekologie krajiny tento seminář uspořádat. Zúčastnil jsem se již celé řady podobných setkání a doufám, že tento nepatřil k nejhorším a že splnil svoji funkci. Chtěl bych vám všem poděkovat. Za sebe bych se přimluvil k návrhu o vypracování studie nezávislých odborníků, který tu jako první formuloval doktor Hruška a pak na něj konstruktivně reagoval náměstek Miko. Na závěr bych chtěl říci, jak jsem se proplétal vámi zasílanými názory nebo i z minulých diskusí a z dnešní diskuse, že nám tady probleskávají takové milníky, mezi kterými se musíme orientovat a od kterých se to další řešení odpíchne. Prvním je otázka bezzásahovosti. Ano či ne. Má národní park na to, aby tam něco bezzásahového bylo? A druhý takovým je velikost miniareálů. Jak tu bylo řečeno, většina prvních zón v současné době, když to řeknu natvrdo, tak nemá své opodstatnění, protože nemá dostatečný minimiareál, který by umožnil, aby tam ty přírodní procesy mohly probíhat.

Ivan Rynda
Děkuji všem, kteří se aktivně debaty účastnili, i zahraničním hostům. A chtěl bych poděkovat i doktorovi Boháčkovi, který mi šlechetně u kafe nabídl, stejně jako profesor Marek, že se podělí o zápis z této debaty, který bude pietně vyčištěn, aby tam nedošlo k věcným zkreslením. A dělám tím i reklamu časopisu Vesmír, na jehož stránkách se budete moci setkat s dílčími výtěžky z dnešního semináře. Předpokládám, že na internetových stránkách Ústavu ekologie krajiny bude kompletní záznam. Děkuji všem a těším se na další přátelské setkání.