Sežerou kůrovci Kužvartovu reputaci ?
Může některé ekologické téma v dohledné době, pokud jde o zájem veřejnosti,
předčít Temelín? Kupodivu ano. Na ministerstvu životního prostředí se právě
nyní nerozhoduje o ničem menším než o osudu Národního parku Šumava.
Téma kůrovce na Šumavě vzrušuje ekologicky citlivou věřejnost celá
devadesátá léta. Jde však o otázku neobyčejně komplikovanou, na níž nelze
odpovědět jednoduchým univerzálním receptem. Sdělovací prostředky šumavský
konflikt proto ani příliš nezajímal, neboť ve sporech o míru razantnosti
zásahů se běžný člověk těžko orientuje. V čem je tedy současná situace
nová?
Plocha národního parku je rozčleněna podle ekologické hodnoty do tří
zón. V nejcenějších prvních zónách se až dosud uplatňoval striktně princip
"bezzásahovosti". Jde o princip mezinárodně uznávaný, lidé se totiž dopracovali
k rozumnému poznání, že bude dobře vymezit některá území volnému průběhu
přírodních procesů, abychom je vůbec měli kde sledovat. Proto, sejdete-li
zde cesty nebo utrhnete-li borůvku, vystavujete se riziku citelných pokut.
Bezzásahovost v prvních zónách vždy podporovalo i vedení národního parku,
ovládané lesními inženýry a považované za krajního zastánce co nejrazantnějího
postupu proti kůrovci.
Je samozřejmě v nejvlastněšjím zájmu řady lesních inženýrů žádná území
přírodě neponechat. Jinak by se totiž mohlo ukázat, že les si dokáže s
kůrovcem poradit i bez jejich pil a pouček. Proto už zahájili hru s čísly
tak nápadně připomínající hru jejich jaderných kolegů, kde na konci obdobně
exaktních výpočtů stojí bezpečná a prakticky bezodpadová technologie. Lesní
inženýři zde tvrdí, že zásahy by se týkaly pouze dvaceti procent nejohroženějších
území - tak se zdá, že uvažují alespoň trochu střízlivě. Jenomže první
zóny zahrnují i louky, rašeliniště a lesy s převahou buku, kůrovcem přirozeně
neohrožené. Ve skutečnosti se tedy navrhované zásahy týkají drtivé většiny
území I. zón s převahou smrku. Navíc až na nepatrné výjimky (tři případy
z padesáti devíti navržených k zásahům) se v I. zónách nedá hovořit o krizové
situaci. Návrh zahrnuje i lesní porosty, ve kterých se šíření lýkožrouta
zcela samovolně zastavilo, dokonce i lokality, kde se kůrovec dosud vůbec
neobjevil.
Situace je vskutku absurdní. Ministr Kužvart si zřídil poradní grémium,
které mu dvoutřetinovou většinou hlasů doporučuje nezasahovat. Proti zásahům
v prvních zónách se postavili přední odborníci z přírodovědných fakult
tří univerzit, ředitelé obou kompetentních ústavů Akademie věd i samotný
ředitel Národního parku. Jak je možné, že ministr přesto vážně uvažuje
o povolení zásahů v prvních zónách Šumavského parku? Nechce se věřit, že
by jej mohl přesvědčit patafyzický argument jednoho z jeho poradců, podle
nějž kůrovci přelétnou v hejnu ze Šumavy do Brd, aby zlikvidovali tamější
monokultury.
První zóny mají zůstat tabu. I v ekologicky dosti negramotných českých
zemích se zaváděly jako bezzásahové za širokého konsensu ministerstev včetně
resortů zemědělství, obrany či (tehdejšího) hospodářství. Možným kácením
je ohrožen například trojmezenský prales u Plešného jezera, zřejmě největší
komplex horského pralesa v Čechách, který je rezervací už od roku 1933
a dosud vždy byl výrazných zásahů ušetřen. Nikdo, ani nechvalně proslulý
ministr Benda si zde nedovolil povolit zásah.
Vokamžiku, kdy padne první strom v prvních zónách, přestává Národní
park Šumava existovat de facto a bude lépe jej zrušit i de iure, abychom
nekazili dětem o tomto pojmu představu. Pokud ministr Kužvart prohraje
v těžkém boji o Temelín (snad i proto, že své dosud bezvýhradné spojence
zaměstnává zbytečným konfliktem), ještě se tolik neděje, neboť od případného
zprovoznění elektrárny nás dělí nejméně čtyři roky. Na Šumavě však již
letos může jeho ukvapené rozhodnutí způsobit tragédii na generace.
Jakub Patočka
Autor je sociolog, předseda Hnutí DUHA