Konec blokády, začátek diskuse
Blokáda kácení v prvních zónách šumavského národního parku skončila
úspěšně: Zachránila alespoň Trojmezenský prales a začalo se konečně veřejně
diskutovat o tom, co je vlastně v národním parku prioritou ochrany. Zbytky
nedotčené přírody? Zelená střecha Evropy? Zachování a poznání přírodních
procesů? Prosperita obchodních a dřevařských firem? Turistický ruch? Pozdě,
ale přece. Zákony umožňující protichůdné výklady a nejednotnost názoru
mezi veřejností i v rozličných zájmových skupinách vedly v praxi k naprosté
bezkoncepčnosti řízení národního parku. Jednou bylo tak, a za rok zase
naopak.
Je přitom zřejmé, že prodlužování nynější situace národní park existenčně
ohrožuje a to zejména ze dvou důvodů: Při hubení brouků dochází ve druhých
zónách místy až k trvalé likvidaci lesa. Takový způsob "lesního hospodaření"
je nepřípustný v hospodářských lesích, natož v národním parku. A za druhé
- území, kde člověk řídí přírodu i v jádrových prvních zónách, nemůže být
národním parkem, ale nanejvýš tzv. "etiketním podvodem". Lidé ve vedení
parku snad jenom něco nepochopili, když chtějí udržet národní park, zachovat
první zóny roztříštěné do stotřicetipěti kusů a zároveň zastavit kůrovcovou
kalamitu. A je třeba říci, že neustálé střídání bojových metod jde kůrovci
k duhu. Mnoho lékařů - pacientova smrt.
Na Šumavě platí celosvětově ojedinělé pravidlo, že management národního
parku se mění v závislosti na množství lýkožroutů v lese. Ačkoli je park
teprve osmiletý, změnila se zde koncepce ochrany přírody již potřetí. Původní
první zóny (22% rozlohy NP) byly celistvější a rozlohou téměř dvojnásobné
než dnes, přesto však daleko za evropskými zvyklostmi (průměrně 52%). Aby
nebyl omezován v razantní těžbě kůrovcem napadených stromů, prosadil ředitel
správy parku Ivan Žlábek proti názoru mnoha odborníků v roce 1995 změnu
zonace. První zóny zmenšil na 13% rozlohy parku a rozkouskoval je na 135
izolovaných ostrůvků s tím, že budou zcela bezzásahové. Ve druhé zóně se
pak rozhodl přírodě pomoci, prostřednictvím lesnických zásahů urychlit
proces jejich přeměny na přirozené lesy, a během deseti až třiceti let
je převést do bezzásahového režimu tak, aby celková velikost první zóny
dosáhla cílových 75% rozlohy parku, jak požadují mezinárodní kritéria.
Za účelem nastolení toho pravého přirozeného stavu zde začal velkoplošně
kácet stromy a intenzivně hubit hmyz. Po dvou letech radikální protikůrovcové
těžby dřeva se populace lýkožrouta ztrojnásobila (1996). Teprve pak s úbytkem
lesa ubylo i kůrovce. Na části území druhé zóny se nyní nacházejí rozsáhlé
holiny, což znamená oddálení cíle - vzniku přirozeného lesa - o několik
set let.
Jenže co se ještě nestalo. Kůrovec nepřestal žrát lýko stromů v prvních
zónách. Protože první zóny nešlo již dále zmenšovat, zrušila zde správa
parku s ministrovým požehnáním bezzásahový režim, a započalo jejich "ozdravné
kácení". Zkušeným saniťákům nedělala euthanasie žádné problémy, sjeli se
sem za prací nejen z celé republiky, ale i z východnějších států. Pouze
na Trojmeznou - do největšího a nejcennějšího komplexu horského smrkového
lesa pralesovitého charakteru u nás - zavítala hrstka samozvanců z ekologických
organizací, odborných institucí, místních i vzdálených občanů, zkrátka
revoltující mládí ve věku 15 až 56 let. S morální i formální podporou pracovníků
Botanického i Entomologického ústavu Akademie věd, přírodovědeckých a přírodovědně
zaměřených fakult šesti univerzit i dalších vědců a odborníků, si začali
sedat pod právě porážené několikasetleté smrky. Saniťáci nakonec odložili
motorové pily a tak zůstal Trojmezenský prales zachován v podobě pralesu
blízké.
Proč je kůrovcová kalamita stále středem pozornosti? Proč se v Národním
parku Šumava mění ředitelé i koncepce jako jarní počasí? Proč není jasné,
co je v parku prioritou? Protože není vyřešen spor dvou profesních skupin
o ideologii, stejně jako spor dvou mocenských skupin o peníze za šumavské
dřevo.
Jednak je tu ideologie ochranářská. Z té vycházejí ve většině národních
parků Evropy. Jako cíl ochrany staví uchování části přírody a jejího vývoje
bez přímého ovlivnění člověkem, směřuje tedy k tvorbě divočiny. Takový
počin může mít v budoucnu nedocenitelný význam. Jinak se totiž například
těžko dozvíme jak přirozeně reagují lesní ekosystémy na očekávané klimatické
změny. Ostatně právě ze zachovalých zbytků přirozených lesů čerpají právě
nyní lesníci moudrost o přírodních procesech, tolik potřebnou pro úspěch
tzv. přírodě blízkého lesního hospodaření.
Jaromír Bláha