"Kůrovcová problematika v národním parku Bavorský les"

Referát Dr. Hansjochena Schrötera
Lesní pokusný a výzkumný ústav Baden-Württemberg, Freiburg

"Jaká byla úloha skupiny odborníků?
Skupina odborníků neměla za úkol zkoumat, zda byl vývoj v jádrové oblasti národního parku předvídatelný a zda se mu dalo předejít, ale byla zadána pouze tato úloha: Jak bude dále postupovat napadení kůrovcem a jak se dá zabránit nebo přinejmenším omezit jeho rozšíření mimo hranice národního parku?

Něco o kůrovci pro laiky:
Jak žije? Kůrovec smrkový neboli lýkožrout je asi 4.5 mm dlouhý. Jako každý hmyzí druh projde těmito vývojovými stádii: vajíčko, larva, kukla a dospělý brouk. Nyní brouci přezimují v zemi nebo v kůře napadených stromů. Když teploty dosáhnou asi 18 °C, opouštějí dospělí brouci svůj zimní úkryt, hemží se vzduchem a hledají stromy pro svou líheň. Za normálních okolností to jsou churavé stromy, např. poražené větrem. Brouci se zavrtají do kůry líhňových stromů a nakladou tam vajíčka. Z těch se vylíhnou larvy, které se živí lýkem, tedy částí kůry, kterou se přenáší živiny. Na konci tří až čtyřtýdenního žíru následuje zakuklení. Z kukly se po dalším týdnu až dvou týdnech vylíhne brouk, který po vykrmení nutném pro dosažení zralosti opustí strom. Podle povětrnostních podmínek může tento cyklus proběhnout jednou až třikrát za vegetační období (duben až září). Velký počet larv způsobí svou žrací aktivitou přerušení toku živin a strom odumírá.

Protože brouci jsou díky své schopnosti létat velmi mobilní, měla odborná skupina nejdřív objasnit, jaké je letové chování kůrovce.

Laboratorní pokusy s fixovanými brouky ukázaly, že kůrovci mohou uletět maximálně 20 km, a to za předpokladu, že jsou v optimálním nutričním stavu (vysoké tukové zásoby) a že letí stále stejným směrem (přímé vylétnutí).

Obojí je ve volné přírodě za podmínek přemnožení (špatná nutriční situace v důsledku konkurence) a daných meteorologických (vítr) a topografických (tvarování terénu) poměrů nemožné, proto v podmínkách volné přírody takové vzdálenosti nejsou dosahovány.

Doletové vzdálenosti jsou v přirozených podmínkách výrazně kratší, protože ne všichni brouci disponují vysokými energetickými rezervami a ne všichni letí ve stejnou dobu stejným směrem. To vede zpravidla k velkým rozptylovým (disperzním) ztrátám, takže s nabývající vzdáleností od fronty napadení klesá pravděpodobnost, že přilétající brouci způsobí smrtelné napadení.

Je proto velmi nepravděpodobné, že vzdálenost větší než 500 až 1000 m bude naráz překonána větším množstvím brouků, což je předpoklad úspěšného, tzn. smrtelného a velkoplošného napadení.

Přelety přes větší vzdáleností, t. j. více než 1000 m, jsou možné i v terénu, ale nebyly jednoznačně doloženy. Doletové vzdálenosti brouků jsou závislé i na nabídce stromů vhodných pro líheň v okolí místa, kde se objeví. Při velké nabídce v blízkosti jejich místa vylíhnutí a přezimování většinou dojde k vytvoření front, tzn. většina brouků napadne stromy v bezprostřední blízkosti a neletí na větší vzdálenost. Prognózy doletových vzdáleností musejí tedy vzhledem k množství působících faktorů , jako je konstituce, povětrnost, terén, nabídka prostoru pro líheň atd., zůstat na spekulativní úrovni. Velmi dlouhé vzdálenosti, přes 5 km, mohou být ve volné přírodě překonány jen výjimečně.

K otázce, jaký je vliv ploch napadených kůrovcem v národním parku na okolní nenapadené smrkové porosty mohu říci následující.

I tato otázka je složitá, protože se nacházíme v "otevřeném systému", tzn. všude, kde se vyskytují smrky, jsou i kůrovci jako jejich "doprovod". Jsou důležitou součástí přirozeného rozkladného řetězce smrku. Tak mohou i ve větších vzdálenostech k stávajícím napadeným plochám národního parku vzniknout kůrovcová ohniska nakupením (agregací) všude existujícího "železného základu". Tato agregace vychází většinou ze stromu výhodného pro líheň, poraženého větrem, zlomeného větrem či sněhem. Přitom nemusí mít vztah k dosavadním napadeným plochám.

Hnízda kůrovce mohou však vzniknout i přeletem a agregací. To znamená, že k broukům místní populace se přidruží "přeletoví" brouci a utvoří nové ohnisko napadení. Doklady takových nových ohnisek existují v NP Šumava a v NP Harz.

Z výzkumu v přírodních rezervacích ("Bannwälder") na Badensko-Würtembersku, které jsou obdobou bavorských přírodních rezervací ("Naturwaldreservate"), se dá vyvodit, že v okruhu asi 500 m okolo zkoumaných oblastí přirozeného lesa, ve kterých nejsou prováděny zásahy proti kůrovci, je prokazatelný vliv v podobě zvýšeného množství poškozeného dřeva. V vzdálenostech větších než 500 m je tento vliv zanedbatelný.

Celkově se dá říci, že rozšiřování napadení probíhá především frontově a ne prostřednictvím "přeletů". Přelety se však dějí a mohou, zvláště ve spojení s místní kůrovcovou populací, založit nová ohniska, která ale zpočátku mají malé rozměry a mohou být tedy vyhlazena, pokud budou včas rozpoznána.

Jak tedy rozumět pojmu ochranná lesní zóna a co se s její pomocí má docílit?

Ochranná lesní zóna je pás podél hranic národního parku, ve kterém je intenzivní asanací zabraňováno nebo omezováno rozšíření napadení do sousedních hospodářských lesů, které jsou většinou v soukromém vlastnictví. Tato zóna musí mít dostatečnou hloubku. Nejméně 500 m (až 1000 m) je třeba, aby v ní mohly být okamžitě ničena satelitní ohniska napadení i zastaveny fronty napadení. Rozhodující je dostatečná dostupnost ve formě sjízdných komunikací a svážnic, aby tato zóna mohla být efektivně sledována kontrolami závrtů a mohli sem být rychle dopraveni lesní dělníci, nákladní auta a strojní vybavení.

Proto se zásahová politika nemá orientovat jen na hranice národního parku a osobního vlastnictví, ale i na schůdnost a sjízdnost. 

Pro efektivní asanaci musí být prováděna trvalá kontrola ze země a případně i ze vzduchu pomocí vrtulníku. Každý napadený strom příp. hnízdo napadení musí být označeny v terénu a zaznamenány na mapě napadení a neprodleně odstraněny. K dispozici jsou klasické nástroje integrovaného boje proti kůrovci.

Co se týče feromonových lapačů, nedošlo ke shodě odborníků při hodnocení jejich účinnosti (potřebnost, umístění) a jejich vlivu na hmyzí faunu (nežádoucí odchyty). Tato možnost by však neměla být předem zavrhována, ale znovu prověřena odpovědnými osobami.

Neoddiskutovatelné předpoklady účinné asanace jsou dostačující personál, (lesníci, lesní dělníci, podnikatelé atd.) a dostatečná kapacita strojů a pracovního náčiní, nákladních vozů (pro odvoz napadených kmenů). Především pro suchá a teplá období v letních měsících, t. j. pro případ rychle postupujícího napadení, musí být připraveny dostatečné kapacity.

Tatáž opatření jako v ochranné lesní zóně musejí být provedena i v přiléhajících hospodářských lesích, včetně těch soukromých, protože "přelet" nemůže být s naprostou jistotou vyloučen.

Tato opatření jsou velmi drahá. Přesná potřeba odborného personálu a finančních prostředků závisí na pokroku napadení a může být těžko předem odhadnuta. To znamená, že kapacity musejí být připraveny předem.

Další vývoj napadení kůrovcem závisí na povětrnostních podmínkách příštích jarních a letních období a na tom, zda se v dosud nenapadených oblastech vyskytnou další kalamitní události, jako např škody způsobené větrem nebo sněhem. Výzkumy v národním parku ukazují, že populace je stále velmi vitální (tukové zásoby, stavy líhně), tzn. že v roce 1998 dojde k dalšímu rozšíření. Postup napadení bude zpomalován "zelenými ostrovy", mladšími porosty, volnými plochami a smíšenými porosty.

Shrnutí
Zřízením ochranné lesní zóny se dá podle odborníků rozšíření napadení přes hranice národního parku omezit, ale pravděpodobně se mu nedá zcela zabránit. V národním parku samotném se zatím nedá očekávat celkový konec růstu napadení. Přesto několik "zelených ostrovů" a "neporažených front" naznačuje, že v příštích letech nezahynou všechny staré smrkové porosty. Tento spíše "optimistický" názor nebyl ovšem sdílen všemi odborníky. K tomu se mohou experti vyjádřit ještě v průběhu diskuse."

"Zmlazování a zalesňovaní v horských polohách národního parku Bavorský les"

Referát Prof. Dr. Antona Fischera
Lesnická fakulta LMU Mnichov, obor geobotanika

"Mou úlohou je informovat Vás o výsledcích odborné skupiny týkajících se zmlazování a zalesňování v horských polohách národního parku Bavorský les. Toto téma se dá těžko postihnout v tak krátkém čase. Proto se mi nepodaří během 15 až 20 minut vše vyložit vyčerpávajícím způsobem. Dnes mi jde v první řadě o několik klíčových vyjádření k tématu zalesňování. V diskusi mohou být tato vyjádření být dále prohloubena otázkami. Než začnu s podrobnými informacemi, dovolte mi několik poznámek na úvod:

Na úbočích a v údolích národního parku by nastoupilo plynulé a plošné omlazení lesa i tehdy, kdyby všechny staré smrky naráz zmizely. I tehdy je zmlazovací kapacita těchto poloh tak velká, že zde v žádném případě nemusejí vznikat obavy, že by les mohl zaniknout nebo být zničen, zmladil by se totiž plošně sám od sebe. To ukazují inventury, které byly prováděny od roku 1991.

Můj příspěvek se bude omezovat pouze na kritickou zónu, tedy horské polohy od 1200 m nad mořem. Budu vás nyní informovat o struktuře přirozeného zmlazení a o problémech, které se při zmlazování mohou objevit. Přitom jde hlavně o to, abychom dokázali odhadnout, co se dá označit "dostatečným zmlazením" nebo jaký by byl další vývoj, kdyby toto stávající zmlazení neexistovalo.

Dále se dotknu otázky, zda člověk musí nebo má vysazovat umělé zmlazení nebo zda by to bylo dokonce škodlivé.

K struktuře přirozeného zmlazení
Když se podíváme na stanoviště horských poloh národního parku Bavorský les, je jasné, že se jedná o lesní krajinu, nezávisle na tom, zda tam zrovna ční živé nebo mrtvé stromy nebo tam přechodně nejsou vůbec žádné. Kapacita místa jednoznačně a nesporně určuje, že horské polohy jsou lesní krajinou. Za dnešních podmínek by zde měl v první řadě růst smrkový les, tzn. les s dominujícím smrkovým porostem, tak jak ho také známe z posledních dob. V tomto smrkovém lese by důležitou roli hrál i jeřáb. Když se na věc podíváme trochu podrobněji, zjistíme, že ve spodních oblastech této zóny horských poloh se dají uplatnit jisté modifikace této výpovědi.

V těchto oblastech se musí vycházet z toho, že buk by zde hrál od přírody významnější roli, než je tomu tak nyní. Tyto porosty jsou stále poznamenány působením lesního hospodářství. Ve spodních oblastech vysokých poloh by tedy vedle smrku hrál důležitou roli i buk.

Jak vypadá přirozené zmlazení v přirozeném smrkovém lese?

Tady jsme se dostali k ústřednímu bodu této tematiky. V Evropě existuje jen velmi málo smrkových porostů ve horských polohách, o kterých by se dalo říct, že mají charakter pralesa. Pravé pralesy neexistují v Evropě nikde a lesy, které přibližně odpovídají pralesní situaci, se vyskytují jen jako malá, izolovaná, vzájemně značně vzdálená území, často omezená na výjimečná stanoviště, a jejich výpovědní hodnota je omezená, nemůže být tedy přenesena na celou Evropu. Musíme tedy sbírat informace z těchto nereprezentativních zbytkových lesních ostrovů, ty můžeme doplnit informacemi z vědy a lesnické praxe a navrhnout obrázek, jak by mohlo vypadat přirozené zmlazení v horských polohách Bavorského lesa. Rád bych Vám to teď objasnil zvlášť na příkladu smrku.

Smrky mají letuschopná, velmi malá semena. Klíčky proto mají jen velmi malou zásobárnu živin, ze které se mohou zaopatřovat v prvních týdnech a měsících. Když se smrky vysemení, jsou zpravidla vystaveny více či méně bujné konkurenční vegetaci. To znamená, že tam, kde jsou obklopeny konkurenční vegetací (v Bavorském lese je to obzvláště třtina chloupkatá) nemají šanci se uchytit. Existují však stanoviště, na kterých je konkurence této přízemní vegetace potlačena, protože je zde především velmi málo humusu. Jsou to např. velké kameny, malé skály nebo dokonce skalní skupiny, hromady balvanů, ale i zčásti pouhé jednotlivé kameny o půlmetrovém průměru, na kterých je jen malá vrstva humusu. Za těchto podmínek se nevyvine téměř žádná konkurenční vegetace, takže smrkové zmlazení dostane obzvlášť dobrou šanci.

Také oblast paty kmenu je velmi chudá na konkurenční vegetaci. I zde má smrkové zmlazení dobrou šanci. Velkou roli má v horských polohách, kde se vyskytují smrkové lesy,  zmlazení v tlejícím dřevě. Poražené dřevo je postupně rozkládáno mikroorganismy. V tomto hnijícím dřevě nalézají smrky bezkonkurenční prostředí, ve kterém se mohou dobře uchytit. Trvá však poměrně dlouhou dobu, než mrtvý strom zetlí. Musí se zde počítat s 20 i více roky. Rychlému rozkladu napomáhá dostatečně vysoká vlhkost. Za optimálních podmínek k tomu dochází, když je kmen v přímém kontaktu s půdou. Za méně optimálních podmínek může trvat 30, 40 i 50 let, než bude dřevo vhodné jako stanoviště pro smrkové zmlazení. Brzy se k tomuto problému vrátím.

Dá se tedy říci, že v přírodě na zvláštních stanovištích vždy nalezneme smrkové zmlazení. Na druhé straně mohou existovat velké plochy bez zmlazení. To znamená, že zmlazení se zpravidla vyskytuje v "hloučcích". Z tohoto hloučkovitého zmlazení vyroste prostorově strukturovaný smrkový les, který se bude skládat z menších nebo větších skupin stromů a osamocených stromů mezi nimi, stejně jako ploch bez zmlazení. Z pralesů Západních Karpat se dá velmi pěkně vyvodit, že toto zprvu mozaikovité, hloučkovité uspořádání postupem času povede opět k více či méně uzavřené stromové vrstvě.

Zásobárna živin semen jeřábu je mnohem větší než u semen smrku. To znamená, že jeřáb se také mnohem lépe prosazuje v konkurenci pozemní vegetace. Proto se bude jeřáb výhledově uplatňovat na větších plochách, tedy více či méně plošně.

Jak se má hodnotit ohrožení zmlazení?
O problému konkurence už jsme mluvili. V odborné skupině byl posuzován význam ekologické situace, např. napadení sněžnou plísní. Ta může hrát roli v dlouhých studených zimách s vysokou sněhovou pokrývkou. V posledních letech byl její význam spíš malý. Také klikoroh a kůrovec mohou hrát jistou roli. Nedá se vyloučit, že může dojít k redukci stávajícího zmlazení. Nepředpokládáme ovšem, že by to vedlo k úplnému zničení existujícího zmlazení.

Mohlo by se diskutovat o možnosti lesního požáru. Domníváme se ale, že lesní požáry ve střední Evropě nehrají významnou roli. Ve smrkových lesích nejvyšších poloh prší v létě zpravidla tolik, že větší požáry nemohou vzniknout. Přízemní vegetace a zmlazení jimi nemohou být poškozeny.

Závažný problém může představovat okus divokou zvěří. To dokazují i místní zkušenosti. Hlavně je postižen jeřáb, trochu však i smrk. Zde by se dalo přijít na myšlenku, že by zmlazení mohlo být chráněno před pasoucí se zvěří spadanými mrtvými stromy. Ale ani zde se nedají známé obrázky bezprostředně přenést na situaci v národním parku. Nám známý obrázek představuje situace po větrném polomu. Jeho následkem vzniklý propletenec padlých kmenů je pro člověka i zvíře neschůdný, což by zmlazení využilo. V národním parku věc vypadá jinak. Kůrovcové stromy se nepoloží všechny okamžitě, nýbrž zůstanou relativně dlouho stát. Časem pak postupně ztrácejí nejdříve nejmenší větvičky, pak větší větve a to, co se nakonec skácí, vypadá spíš jako neskladný telegrafní sloup. Tam, kde spadnou tyto "telegrafní sloupy", jsou skutečně mladé stromky poměrně dobře chráněny, tato ochrana ovšem nebude tak účinná, jak to známe u čerstvě skácených stromů. Tyto svalené kmeny samozřejmě také nebudou poskytovat ochranu 50 nebo 100 let.

Závěrem se dá řict, že neexistuje důvod, aby stávající zmlazení velkoplošně uhynulo. Když tyto informace shrneme, můžeme konstatovat, že zmlazení, které v současnosti roste na plochách mrtvého lesa, je nositelem první fáze obnovy lesa. Z těchto mladých rostlinek, které jsou snad vysoké jen 20, 50 nebo už 200 cm, se bude muset v první fázi rekrutovat nový lesní porost. Jiné významné zdroje zmlazení neexistují.

Bude samozřejmě trvat delší dobu, tedy 10, 20 nebo 30 let, než se tento vývoj plně rozběhne. Za tuto dobu začne tlít mrtvé dřevo. Za tuto dobu budou také ony dnes největší stromky první fáze zmlazení ve věku, kdy budou schopny samy utvářet semena. Tato semena bodou pak mít dobrou šanci, že narazí na nejvýhodnější stanoviště pro klíčení, na tlející dřevo v jeho optimální fázi. To znamená, že ve druhé fázi bude nová produkce semen a dá se očekávat nová vlna zmlazení.

Jaké množství zmlazení se dá v současné době nalézt v horských polohách národního parku a jak toto množství posuzovat?

Inventury horských poloh v posledních letech ukázaly, že, pokud odhlédneme od jemné diferenciace podle stanoviště, můžeme vycházet z počtu 1200 až 1500 mladých stromků na hektar.

Nyní se naskýtá otázka, zda je tato hustota  zmlazení měřítkem pro přirozené lesy. Je dostatečná nebo ne?

Srovnejme ho se situací v malých, izolovaných zbytcích pralesa Západních Karpat. Tam zjišťujeme, že existují lesy, ve kterých se objevují vyšší hustoty zmlazení, i 3000 až 4000 rostlin na hektar. To musí být ovšem pokládáno za výjimku. Zpravidla činí hustota zmlazení asi 1000 rostlin na hektar, v mnoha případech je i mnohem nižší, v některých případech dokonce méně než 200, příp. 100 rostlin na hektar. To znamená, že kapitál zmlazení, který nalézáme v současnosti ve vysokých polohách národního parku, leží v průměru hodnot, které od přírody stačí, aby les mohl být dlouhodobě schopný regenerace.

Celou věc můžeme nahlížet ještě z jiného úhlu. Co by se stalo, kdyby po delší čas nevzniklo ve vysokých polohách národního parku vůbec žádné zmlazení? Jaké mimoprodukční funkce, které les nyní přebírá, by pak eventuálně odpadly?

Nejprve bychom pomysleli na nebezpečí eroze. Nastala by eroze za těchto podmínek? Horské polohy jsou geomorfologicky stavěny tak, že se s erozemi na velkých plochách v žádném případě nepočítá. Jsou to náhorní roviny nebo mírné svahy, na kterých eroze nehraje významnou roli. K tomu se přidává fakt, že půda by za těchto předpokladů nebyla holá, nýbrž pokrytá přízemní vegetací, kterou jsem už zmínil v souvislosti se zmlazením. Tato přízemní vegetace by dlouhodobě zabraňovala erozi v nejvyšších polohách.

Dalším problémem je kvalita podzemní vody. Zcela konkrétně mám na mysli problematiku dusičnanů. Když zmizí stromový porost, stoupne teplota při zemi. To stimuluje mineralizační činnost mikroorganismů, tzn. že humus, který se vytvářel po desetiletí, bude působením vyšší teploty relativně rychle opět rozložen. Můžeme se to představit jako "mineralizační vlnu", která silně stoupá v prvních dvou až pěti letech po zmizení lesa a v dalších 5 až 10 letech zas slábne. Takový proces bychom nevítali.

Otázkou ale je, zda jsme schopni vytvořit během 10 až 15 let takové porosty stromů, které budou schopny vstřebat příliv mineralizovaných živin. Jsme toho názoru, že mladé stromky, i když budou vysazeny, budou po 15 letech stále příliš malé na to, aby takový přebytek živin zvládly. Ale i zde máme přízemní vegetaci. Ta je ideální mezizásobárnou, zachytí tedy množství živin, které jsou uvolňovány.

Shrňme tedy ještě jednou:

-	Ani umělou výsadbou nemůžeme zabránit mineralizaci v zemi nahromaděných živin.
-	Z odborného hlediska není naléhavý důvod pro výsadbu v centrální zóně národního parku. Funkce lesa zůstanou buď zachovány, nebo pro případ, že dočasně selžou, nemohly by být zachovány ani pomocí umělé výsadby.

Která opatření jsou nezbytná a která ne?
Jsme toho názoru, a sice převládajícího názoru, že přirozený lesní potenciál horských poloh v národním parku zůstane nadále zachován a že celá oblast horských poloh bude i v budoucnu lesem. Tento les bude však vypadat trochu jinak než dosud. Budou v něm i oblasti, na kterých nebudou stát žádné stromy. Musíme počítat s tím, že je nutná fáze 10 až 50 let, než spatříme stromy místo malých rostlinek.

Z pohledu přírodního systému se nedá uvést žádný důvod, který by si vynutil cílené dodání stromkového zmlazení. To je první výsledek, který zde chceme prezentovat.

Samozřejmě existuje i nepřeslechnutelný hlas politiky. Politici nakonec rozhodnou, jak bude vypadat další vývoj v národním parku. Pokud bude z politických důvodů, které zde nemám projednávat, vůle nějakým způsobem zasáhnout, musím zde a nyní prohlásit, že pro takový zásah neexistuje přírodovědecké opodstatnění.

Museli bychom pak ale uvažovat, jak takové zmlazení vůbec má vypadat. Je jasné že zde nejde o založení hospodářského lesa. Mluvíme o národním parku. Musela by být tedy nejdřív vytvořena cílová představa, 
-	čeho chceme výsadbou dosáhnout a
-	jak má les v budoucnu vypadat.

Posléze by musel být ujasněn způsob výsadby. Ani zde nemohou být přímo přejaty zkušenosti vyvinuté lesnickou praxí.

V první řadě musíme pomyslet na hloučkovou strukturu. Nesmíme ale také zapomenout, že počet rostlin pro zmlazení může být mnohem menší než v hospodářském lese, protože rostliny musejí být vysazovány po fázích. Tento dlouhý časový úsek by musel být zohledněn v "konceptu opětovné výsadby národního parku", dovolíte-li mi vyslovit tento rozporný pojem. Nesměly by se objevit žádné strnulé spolky.

Výsadba v národním parku je nanejvýš problematická. Měla by být, - což se nám zdá velmi důležité -, pokud vůbec, tak v první řadě prováděna z hlediska demonstračního charakteru.

Vážené dámy a pánové, celkově nevidí odborníci zabývající se tímto problémem v národním parku za současné kůrovcové situace ani horských polohách zásadní problémy z pohledu mimoprodukčních funkcí lesa. Jinak se musí posuzovat ochranná lesní zóna, kde musí být zasahováno a kde jsou zásahy akceptovány. V této okrajové zóně národního parku by se dalo uvažovat o umělé výsadbě. Zde však platí jiné argumenty než ty, které jsem předložil v souvislosti s centrální zónou.

Děkuji Vám za pozornost."